Ухвала
 
12 жовтня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 569/1192/20
провадження № 61-13868ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Агенція журналістських розслідувань «Четверта влада» про зобов`язання вчинити дії,
 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Громадської організації «Агенція журналістських розслідувань «Четверта влада» (далі -                            ГО «Агенція журналістських розслідувань «Четверта влада»), в якій просив зобов`язати ГО «Агенція журналістських розслідувань «Четверта влада» видалити та знищити його персональні дані, інформацію про його життя, роботу, фінансові доходи, здоров`я його батьків та його особисті фотографії, що були розміщені в публікації під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в Інтернеті на сайті порталі Четверта влада та в соціальній мережі Facebook.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 журналістами ГО «Агенція журналістських розслідувань «Четверта влада» в Інтернеті на сайті порталі Четверта влада та в соціальній мережі Fасеbоок розміщені матеріали журналістських розслідувань корупції в Обарівській сільській раді Рівненського району Рівненської області. У даній публікації під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » містяться його персональні дані: фотографії та конфіденційна інформація про нього. Дані матеріали містять інформацію про його життя, роботу, фінансові доходи, здоров`я його батьків. Позивач вказував, що журналісти зруйнували його репутацію, поставивши на ньому клеймо неуспішної людини та жебрака, принизили його публічно. У 2018 році він звернувся до журналіста ГО «Агенція журналістських розслідувань «Четверта влада» ОСОБА_2 та повідомив і надав матеріали про масштабну корупцію в Обарівській сільській ради Рівненського району, від якої він теж постраждав. Зазначав, що журналістка ввійшла в довіру і випитала в нього інформацію, яка не має відношення до корупції в Обарівській сільській раді, а саме інформацію про його особисте життя, про його доходи, про його роботу та здоров`я батьків.   ОСОБА_1 , розповідаючи інформацію про себе, навіть не міг подумати, що все це в принизливій формі буде викладено в Інтернеті в загальному доступі та далі буде розповсюджуватися в мережі Facebook. Зазначав, що дані матеріали вже негативно вплинули на його бізнес, стосунки в сім`ї та відношення до нього знайомих та друзів, а також на адаптацію в суспільному житті. Наголошував, що він не є публічною людиною, ні державним службовцем, ні депутатом і не давав згоди на публікації інтимних подробиць його життя в принизливій формі. Він звертався до журналістки    ОСОБА_2 з проханням видалити та знищити з матеріалів журналістських розслідувань його персональні дані та фотографії, інформацію про здоров`я його батьків, але журналістка повідомила його про те, що він має такий світогляд і що вона не вбачає порушення його права, навіть не замінили його персональні дані на слово «підприємець», навіть не видалили його особисті фотографії в соціальних мережах, на розміщення яких він ні усної, ні письмової згоди не надавав. Через три місяці з дня публікацій він звернувся письмово до відповідача з проханням видалити та знищити його персональні дані та фотографії з публікацій, матеріали на той час уже були застарілими, але на свої два листа він навіть не отримав відповіді.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 13 серпня              2020 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГО «Агенція журналістських розслідувань «Четверта влада» про зобов`язання вчинити дії відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не підтверджено поширення недостовірної інформації відносно нього, отже відсутній факт порушення особистих немайнових прав. Інформація, надана ОСОБА_1 , із власної ініціативи, за вільного волевиявлення, без примусу, шантажу та погроз, що підтверджено самим позивачем.
У вересні 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами                є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Частиною четвертою статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Предметом спору у цій справі є вимога немайнового характеру, зокрема про зобов`язання видалити інформацію, що не представляє складності у зв`язку зі сталістю законодавства та судової практики, а тому справа є справою незначної складності і не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом                     2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною. 
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки                                    є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню,касаційна скарга не містить.
 
Верховним Судом перевірено, чи мають місце підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких касаційне провадження у малозначній справі підлягає відкриттю, зокрема, з урахуванням обставин, на які посилався заявник в касаційній скарзі, та зазначених підстав не встановлено.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтверджені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року                у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Агенція журналістських розслідувань «Четверта влада» про зобов`язання вчинити дії відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак      Г. І. Усик