ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" листопада 2020 р.                                                 Справа №921/386/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого - судді                                                  Кравчук Н.М.
суддів                                                                                Кордюк Г.Т.
                                                                                          Плотніцький Б.Д.
секретар судового засідання Кобзар О.В.
розглянувши          апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" в м. Тернополі, за вих. №066-03/2099 від 14.06.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/2218/19 від 18.06.2019)
на рішення                    Господарського суду Тернопільської області від 22.04.2019 (суддя Стадник М.С., повний текст складено 20.05.2019)
у справі                     № 921/386/18
за позовом:                    Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (надалі АТ "Укрексімбанк"), м. Київ, в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Тернополі, м. Тернопіль
до відповідача-1:          Приватного підприємства "Продекспорт" (надалі ПП “Продекспорт”), м. Тернопіль
відповідача-2:          Приватного акціонерного товариства "Агро-Продукт" (надалі ПрАТ “Агро-Продукт”), с. Росохач, Чортківський район, Тернопільська область 
про                              стягнення солідарно з ПП "Продекспорт" та ПрАТ "Агро-продукт" 44   657   843,66 грн за кредитною угодою №18105К15/2102 від 13.07.2005 

за участю учасників справи:
від позивача: Кічула В.М. – адвокат (довіреність №010-01/4857 від 17.11.2016, свідоцтво ІФ №001385 від 28.09.2018)
від відповідача-1: Осів П.В. – адвокат (довіреність б/н від 30.10.2018, свідоцтво №000295 від 24.05.2018)
від відповідача-2: Качор С.Б. – адвокат (свідоцтво ЛВ №0011020 від 06.06.2018, ордер ВС №   1006184 від 28.10.2019)

ВСТАНОВИВ:
ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Тернополі звернулось з позовом про стягнення солідарно з ПП "Продекспорт" та ПрАТ "Агро-Продукт" 44 657 843,66 грн за період з 01.10.2015 по 31.08.2018 за кредитною угодою №18105К15/2102 від 13.07.2005, з яких: 17   416   980,51 грн – несплачені відсотки, 3   860   001,60 грн – комісія за управління кредитом (0,3%), 79   520,00 грн – комісія за управління кредитом (щомісячна фіксована сума), 3   217   926,92 грн – 3% річних за прострочення сплати основного боргу, 1   699   386,48 грн – 3% річних за прострочення сплати процентів, 286   182,61 грн – 3% річних за прострочення сплати комісії, 10   918   290,08 грн – втрати від інфляції за прострочення сплати основного боргу, 5   693   646,82 грн – втрати від інфляції за прострочення сплати процентів, 896   327,63 грн – втрати від інфляції за прострочення сплати комісії, 480   131,09 грн – пеня за прострочення сплати процентів, 107   240,65 грн – пеня за прострочену комісію (0,3%), 2   209,27 грн – пеня за прострочену комісію (фіксована сума).
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 22.04.2019 у справі №   921/386/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у ПП "Продекспорт" заборгованості по кредитному договору №18105К15/2102 від 13.07.2005, правомірність нарахування на основну суму боргу 3% річних та втрат від інфляції, зазначив, що рішенням Господарського суду Тернопільської області від 12.10.2018 у справі №921/1017/15-г/7, яке набрало законної сили, встановлено факт погашення заборгованості по кредитному договору №18105К15/2102 від 13.07.2005, не довів правомірність донарахування після закінчення строку дії кредитування процентів та комісій за управління кредитом, та пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення їх сплати. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, заявлені до ПП "Продекспорт" та ПрАТ "Агро-Продукт", є безпідставними, не відповідають нормам законодавства з врахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Великої палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018,  у справі № 310/11534/13-ц від 04.07.2018 та задоволенню не підлягають.
Не погоджуючись з даним рішенням, АТ "Укрексімбанк" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Тернополі подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що наявність судового рішення Господарського суду Тернопільської області від 31.10.2013 у справі №921/730/13-г/3, яке набрало законної сили 15.11.2013, про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на нарахування штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.
Представник скаржника в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю, на підтвердження своїх доводів долучив до матеріалів справи письмові пояснення (зареєстровані в канцелярії суду за вх№   01-04/6009/19 від 30.09.2019, вх№   01-04/6381/19 від 21.10.2019, вх№   01-04/5248/20 від 15.09.2020). Також позивачем долучено до матеріалів справи розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих з врахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 04.02.2020 у справі №   912/1120/16 (зареєстровані в канцелярії суду за вх№   01-04/4407/20 від 27.07.2020, вх№   01-04/5239/20 від 15.09.2020).
Зокрема, позивач зазначає, що звертаючись до суду в 2013 році про стягнення заборгованості по спірному кредитному договору, банк не змінював умов основного зобов`язання щодо строку дії договору, оскільки відповідно до п. 8.1 кредитного договору, сторони домовилися про те, що договір залишається чинним до дати повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором, що підтверджується укладеними після прийняття рішення суду додатковими угодами про збільшення відсотків за користування кредитними коштами. Відтак, позивач вважає, що нараховані та заявлені до стягнення за період з 01.10.2015 по 31.08.2018 відсотки за користування кредитом, комісія за управління кредитом, 3% річних, втрати від інфляції та пеня за прострочення сплати основного боргу та проценти є правомірними. При цьому банк звертає увагу суду на те, що долучені до матеріалів справи розрахунки та виписки по рахунках підтверджують погашення заборгованості лише по кредитних договорах №6605К48 від 13.07.2005, №6606К35 від 19.07.2006, №6609К5 від 01.06.2009 та №6609К9 від 01.07.2009 щодо тіла кредиту та відсотків, які стягнуті рішенням суду від 31.10.2013 у справі №921/730/13-г/3.
Представник відповідача-1 в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та у письмових поясненнях, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак, просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (зареєстровані в канцелярії суду за вх№ 01-04/4447/19 від 10.07.2019, вх№   01-04/6426/19 від 22.10.2019, вх№   01-04/4519/20 від 03.08.2020, №   0104/6426/19 від 22.10.2019, вх№   01-04/5367/20 від 21.09.2020).
Відповідач-1 стверджує, що банк не має права нараховувати проценти поза строком кредитування, тобто, після 30.04.2013, в тому числі за період з 01.10.2015 по 31.08.2018, а у позичальника та поручителя відсутній обов`язок сплати таких процентів, відповідно вимоги банку про стягнення донарахованих процентів, донараховної комісії за управління кредитом, пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення їх сплати, які нараховані після закінчення строку дії кредитування, є безпідставними та не підлягають до задоволення, так як сторонами не погоджено умови їх сплати після закінчення терміну дії договору. Також зазначає, що позивачем не доведено розміру заборгованості по кредитному договору №18105К15/2102 від 13.07.2005, оскільки рішенням суду від 31.10.2013 у справі №921/730/13-г/3 не встановлено окремо розміру заборгованості по даному кредитному договору, а стягнуто загальну суму тіла кредиту, процентів, комісії та пені по 8-ми кредитних договорах, у зв`язку з чим неможливо встановити розподіл банком сплачених коштів на виконання вказаного рішення суду. Звертає увагу суду на те, що рішенням суду від 12.10.2018 у справі №921/1017/15-г/7, яке набрало законної сили, відмовлено у позові ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Тернополі до ПП "Продекспорт" та ПрАТ "Агро-Продукт" про солідарне стягнення 7 354 007,86 грн заборгованості по відсотках, комісії за управління кредитом та комісії за внесення змін до кредитного договору №18105К15/2102 від 13.07.2005 за період з 17.10.2013 по 30.09.2015, у зв`язку з не підтвердженням належними доказами заборгованості по договору, який є предметом даного спору, що згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягає доказуванню у даній справі. 
Представник відповідача-2 в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та у письмових поясненнях, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак, просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/4445/19 від 10.07.2019, вх№   01-04/4498/20 від 31.07.2020).
Зокрема, зазначає, що банком не доведений розмір неповернутого кредиту по спірному кредитному договорі, відповідно усі нарахування процентів, комісій, інфляційних втрат, 3 % річних, пені не можливо перевірити. Окрім того, стверджує, що порука припинена на підставі ч.4 ст.599 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється.
Вивчивши матеріали апеляційної скарги, здійснивши оцінку доказів, заслухавши учасників справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
13.07.2005 між ВАТ "Укрексімбанк" (банк) та ПП "Продекспорт" (позичальник) укладено кредитний договір №18105К15/2102, згідно з умовами якого банк надає позичальнику кредит у сумі 5   300   000,00 доларів США з кінцевим строком погашення основного боргу 13.07.2010, а позичальник зобов`язується погасити основний борг по кредиту у строки, визначені графіком (а.с. 16-25 том І).
Пунктом 4.1 договору передбачено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту, які банк нараховує щомісячно на суму фактичної заборгованості за кредитом із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі банківського року у валюті кредиту та підлягають сплаті кожного місяця.
Відповідно до п.4.2 договору позичальник сплачує плату за управління кредитом, яка нараховується у гривнях за офіційним курсом НБУ на останній банківський день місяця, а у разі невиконання позичальником зобов`язання, визначеного пп. 3) п. 2.1 угоди, такий розмір збільшується на 0,3 п.п. від суми фактичної заборгованості за кредитом. 
Якщо сума, що вноситься на погашення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та інших плат недостатня для їх оплати, то платежі здійснюються у черговості, встановленій п. 4.5.6 кредитного договору (п.3.5.2 договору).
За невиконання зобов`язань щодо сплати кредиту згідно з графіком погашення, сплати процентів, сплати платежів за управління кредитом, зміну умов договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості і до дати повного погашення заборгованості (п.п. 4.4.1-4.4.3 договору).
У разі невиконання зобов`язань по договору, які викладені у розділі 7.2 кредитного договору, банк повідомляє позичальника, що непогашена частина кредиту, нараховані проценти за користування кредитом, інші платежі підлягають достроковому поверненню протягом 10-ти банківських днів з моменту одержання повідомлення (п. 3.4 кредитного договору).
Пунктом 8.1 кредитного договору визначено, що договір набуває чинності з дати його підписання та залишається чинним до дати повного виконання позичальником зобов`язань за договором. 
В подальшому між сторонами було підписано ряд додаткових угод до кредитної угоди, якими, зокрема, №18105К15-5/2102 від 03.08.2006, №18105К15-7/2102 від 20.06.2007, №18105К15-11/2102 від 23.06.2008, №18105К15-12/2102 від 29.08.2008, №18105К15-13/2102 від 16.12.2008 змінено валюту кредитування, розмір кредиту, процентну ставку, порядок нарахування та сплати процентів, строк погашення кредиту: валюта – швейцарські франки, розмір кредиту – 6   006   260,00 швейцарських франків, процентна ставка – 8,75% річних до 30.06.2007; 8,75% річних з 01.07.2007 до 30.06.2008; 9% річних з 01.07.2008 до 30.06.2009; 10% річних з 01.08.2008 до 30.06.2009; 11% річних з 16.12.2008 по 30.06.2009; кінцевий термін погашення кредиту – 13.07.2012 (а.с. 26-85 том І). 
Додатковою угодою №18105К15-18/2102 від 27.02.2009 змінено кінцевий термін погашення кредиту – 13.07.2013 (а.с. 51-52 том І).
Додатковою угодою №18105К15-24/2102 від 19.01.2010 змінено валюту кредиту на долари США, швейцарські франки, а додатковою угодою №18105К15-25/2102 від 11.02.2010 змінено валюту кредиту на долари США з лімітом кредитної лінії 4 626 914,29 доларів США (а.с. 58-64 том І).
Додатковою угодою №18105К15-34/2102 від 28.09.2012 змінено кінцевий термін погашення кредиту – 30.04.2013 (а.с. 77-78 том І).
Додатковою угодою №18105К15-37/2102 від 17.10.2013 змінено валюту кредиту на національну валюту України (гривню) та встановлено ліміт кредитної лінії: 36   761   919,47 грн, проценти за користування кредитом у розмірі: 0,1% річних на період з 01.09.2013 по 30.11.2013, 16% річних на період з 01.12.2013, при цьому, нового терміну погашення кредиту не встановлено (а.с. 81 том І).
Виконання зобов`язань по кредитному договору №18105К15/2102 від 13.07.2005 забезпечено договором поруки №18105Р   1, укладеним 13.07.2005 між ВАТ "Укрексімбанк", ЗАТ "Агропродукт" (поручитель) та ПП "Продекспорт" (позичальник) (з врахуванням договорів про внесення змін №18105Р1-1 від 13.01.2011 та №18105Р1-2 від 17.10.2013) (а.с. 86-89 том І), згідно якого:
- поручитель зобов`язується перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов`язання, передбаченого кредитною угодою, яким є 36   761   919,47 грн з кінцевим терміном погашення до 30.04.2013 щодо відшкодування суми кредитів, процентів, штрафних санкцій, а також всіх витрат, пов`язаних з наданням та обслуговуванням кредитів (п. 3.1 договору поруки);
- у випадку невиконання позичальником основного зобов`язання, кредитор має право вимагати виконання, в т.ч. дострокового, цього зобов`язання у поручителя та/або позичальника, як у солідарних боржників (п.п. 3.2, 4.1.2 договору поруки);
- договір набуває чинності з дати підписання сторонами та діє до повного виконання основного зобов`язання (п.п. 7.1, 7.4 договору поруки).
16.07.2013 у зв`язку із спливом терміну (строку) кредитування (30.04.2013) та у зв`язку з неповерненням позичальником та поручителем у встановлений договором термін (строк) суми кредиту, відсотків та інших платежів, банк звернувся до господарського суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості по 8-ми кредитним договорам: №6606К35 від 19.07.2006, №6606К38 від 27.07.2006, №6606К44 від 06.09.2006, №6607К23 від 05.11.2007, №6609К5 від 01.06.2009, №6609К9 від 01.07.2009, №18105К15/2102 від 13.07.2005 та №6605К48 від 13.07.2005, договорами поруки №18105Р   1 від 13.07.2005 та №6605Р8 від 13.07.2005 (а.с. 358-363 том І).
Зокрема, по кредитному договору №18105К15/2102 від 13.07.2005, який є предметом даного спору, банком заявлено, згідно з розрахунками до позовної заяви  станом на 01.07.2013 та станом на 17.10.2013, з врахуванням додаткової угоди від 17.10.2013: тіла кредиту в сумі 36   761   919,47 грн, відсотки за кредитом в сумі 5   069   073,49 грн, сума несплаченої комісії за управління кредитом 512   961,51 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань 1   150   038,42 грн., комісії про зміну умов договору 600,00 грн. 
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 31.10.2013 у справі №921/730/13-г/3, яке набрало законної сили 15.11.2013, позов банку задоволено та вирішено стягнути 197 504   593,91 грн (а.с. 90-96 том І).
- з ПП "Продекспорт" та ЗАТ "Агропродукт" солідарно на користь АТ "Укрексімбанк" в особі Філії АТ "Укрексімбанк" в м. Тернополі заборгованість за кредитними угодами №18105К15/2102 від 13.07.2005 та №6605К48 від 13.07.2005, договорами поруки №18105Р   1 від 13.07.2005 та №6605Р8 від 13.07.2005 – 41   003   252,65 грн заборгованості за кредитом; 5   426   712,21 грн заборгованості за несплаченими відсотками; 574   509,51 грн заборгованості за несплаченими комісіями; 1   353   420,28 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, всього – 48   357   894,65 грн;
- з ПП "Продекспорт" на користь АТ "Укрексімбанк" в особі Філії АТ "Укрексімбанк" в м. Тернополі заборгованість за кредитними договорами №6606К35 від 19.07.2006, №6606К38 від 27.07.2006, №6606К44 від 06.09.2006, №6607К23 від 05.11.2007, №6609К5 від 01.06.2009, №6609К9 від 01.07.2009 – 124   807   829,86 грн заборгованості за кредитом; 16 288   803,93 грн заборгованості за несплаченими відсотками; 1   476   358,37 грн заборгованості за несплаченими комісіями; 6   573   707,10 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, всього – 149   146   699,26 грн.
На виконання рішення 15.11.2013 видано накази.
Ухвалою суду від 28.11.2013 виконання рішення суду від 31.10.2013 у справі №921/730/13-г/3 розстрочено згідно з графіком погашення у загальній сумі 197 504   593,91 грн невиконаного рішення станом на 28.11.2013:  - 25.12.2013 – 1 500   000,00 грн; 25.01.2014 – 1 500   000,00 грн; 25.02.2014 – 1 500   000,00 грн; 25.03.2014 – 1 500   000,00 грн; 25.04.2014 – 1 500   000,00 грн; 25.05.2014 – 1 500   000,00 грн; 25.06.2014 – 1 500   000,00 грн; 25.07.2014 – 1 500   000,00 грн; 25.08.2014 – 1   500   000,00 грн; 25.09.2014 – 1 500   000,00 грн; 25.10.2014 – 1 500   000,00 грн. та 25.11.2014 – 181   004   593,90 грн (а.с. 153-157 том ІІ).
Ухвалою суду від 26.01.2015, виконання рішення від 31.10.2013 у справі №921/730/13-г/3 розстрочено шляхом сплати залишку несплаченої заборгованості в сумі 181 004   593,91 грн. згідно графіка: - січень 2015р. – 5 100 000 грн; - лютий 2015р – 1 700 000 грн; - березень 2015р. – 1 700 000 грн; - квітень 2015р. – 1 700 000 грн; - травень 2015р. – 1 700 000 грн; - червень 2015р. – 1 700 000 грн; - липень 2015р. – 1   700 000 грн; - серпень 2015р. – 1 700 000 грн; - вересень 2015р. – 1 700 000 грн; - до 25.10.2015 (включно) – 162 304   593,91 грн (а.с. 158-162 том ІІ).
Ухвалою суду від 04.11.2016 визнано наказ від 15.11.2013 у справі №921/730/13-г/3 (про солідарне стягнення заборгованості із ПП "Продекспорт" (позичальник) та ЗАТ "Агропродукт" (поручитель)) таким, що не підлягає виконанню, та видано накази на виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 31.10.2013 у справі №921/730/13-г/3 щодо кожного боржника окремо із зазначенням застереження про солідарне стягнення (а.с. 170-174 том ІІ).
Проте, як стверджує позивач, вищезазначене рішення суду виконано не було, в зв`язку з чим банк звернувся  до суду з заявою про стягнення донарахованих відсотків, комісії за управління кредитом та комісії за внесення змін до договору за період з 17.10.2013 по 30.09.2015 на загальну суму 7   354   007,86 грн. 
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 12.10.2018  у справі № 921/1017/15-г/7, яке  набрало законної сили, у задоволені позовних вимог Банку відмовлено (а.с. 7-13 том ІІ). 
Враховуючи подальше невиконання відповідачами рішення суду від 31.10.2013 у справі № 921/730/13-г/3, банк звернутися до суду з даним позовом. 
При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.
Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Так, судом встановлено, що між сторонами відбулись правовідносини з кредитування на підставі кредитного договору № 18105К15/2102 від 13.07.2005, які врегульовані нормами статей 345 ГК України та 1054-1056-1   ЦК України.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).
До відносин за кредитним договором, відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад", якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, якщо це встановлено договором або законом, при цьому, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст.ст. 546, 547, 548 ЦК України).
Виконання зобов`язань по кредитному договору №18105К15/2102 від 13.07.2005 забезпечено договором поруки №18105Р   1, укладеним 13.07.2005 між ВАТ "Укрексімбанк", ЗАТ "Агропродукт" (поручитель) та ПП "Продекспорт" (позичальник) (з врахуванням договорів про внесення змін №18105Р1-1 від 13.01.2011 та №18105Р1-2 від 17.10.2013). 
Згідно з ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ЦК України).
За змістом положень ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України поручитель пов`язаний із боржником зобов`язальними правовідносинами, проте, він є самостійним суб`єктом у відносинах із кредитором; має право висувати заперечення проти вимог кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК України). 
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 558 ЦК України).
Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання (ч. 1 ст. 559 ЦК України).
В зв`язку з неналежним виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, банк у 2013 році звернувся до суду про стягнення заборгованості.
Подання кредитором позову до боржника не є перешкодою для подання позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашено.
Як зазначалося вище, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 31.10.2013 у справі №921/730/13-г/3 позов банку задоволено та стягнуто 197 504   593,91 грн:
- з ПП "Продекспорт" та ЗАТ "Агропродукт" солідарно на користь АТ "Укрексімбанк" в особі Філії АТ "Укрексімбанк" в м. Тернополі заборгованість за кредитними угодами №18105К15/2102 від 13.07.2005 та №6605К48 від 13.07.2005, договорами поруки №18105Р   1 від 13.07.2005 та №6605Р8 від 13.07.2005 – 41   003   252,65 грн заборгованості за кредитом; 5   426   712,21 грн заборгованості за несплаченими відсотками; 574   509,51 грн заборгованості за несплаченими комісіями; 1   353   420,28 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, всього – 48   357   894,65 грн;
- з ПП "Продекспорт" на користь АТ "Укрексімбанк" в особі Філії АТ "Укрексімбанк" в м. Тернополі заборгованість за кредитними договорами № 6606К35 від 19.07.2006, № 6606К38 від 27.07.2006, № 6606К44 від 06.09.2006, № 6607К23 від 05.11.2007, № 6609К5 від 01.06.2009, № 6609К9 від 01.07.2009 – 124   807   829,86 грн заборгованості за кредитом; 16 288   803,93 грн заборгованості за несплаченими відсотками; 1   476   358,37 грн заборгованості за несплаченими комісіями; 6   573   707,10 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, всього – 149   146   699,26 грн.
Вказане рішення набрало законної сили.
Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.ст. 526, 530 ЦК України, ч. 1 ст. 193 ГК України).
Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).
Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
У відповідності до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).
Як стверджує позивач, станом на момент звернення до суду з даним позовом, рішення Господарського суду Тернопільської області від 31.10.2013 у справі № 921/730/13-г/3 суду в частини стягнення заборгованості за кредитною угодою №18105К15/2102 від 13.07.2005 та договором поруки №18105Р   1 від 13.07.2005 відповідачами не виконано. За таких обставин банк на підставі п.4.1, п.4.2, п.4.3, п.4.4 кредитної угоди та ст. 625 ЦК України нарахував та заявив до стягнення за період з 01.10.2015 по 31.08.2018 відсотки за користування кредитом, комісії за управління кредитом та 3% річних, втрати від інфляції, пені за прострочення сплати основного боргу та проценти. 
Таким чином, предметом позову у даній справі є стягнення процентів за користування кредитними коштами за кредитним договором, пені, комісії, відсотків та інфляційних втрат, нарахованих банком після припинення зобов`язань за кредитним договором.
Проте, колегія суддів звертає увагу на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема: 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, і права та інтереси позивача в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відтак, зі спливом строку кредитування припиняється право позикодавця нараховувати проценти за кредитом.
Тобто, у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак, не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто, у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, 04.02.2020 по справі № 912/1120/16.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №912/1120/16.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Посилання скаржника на правову позицію, викладену у справі Верховного Суду №913/11/18 від 13.12.2018, колегія суддів відхиляє, оскільки Велика Палата Верховного Суду у справі №912/1120/16 відступила від такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
За вищезазначеними правовими висновками Великої палати, наявність судового рішення про задоволення вимог банку щодо всієї суми заборгованості по кредитному договору, яке боржник виконав не у повному обсязі, не є підставою для нарахування відсотків за кредитними договорами, який змінений в частині строку дії договору.
Таким чином, суд апеляційної інстанції констатує, що наявність рішення Господарського суду Тернопільської області від 31.10.2013 у справі 921/730/13-г/3 про задоволення вимог кредитора (позивача у даній справі) щодо всієї суми заборгованості, які боржник не виконав у повному обсязі станом на 2013 рік, свідчить про зміну банком порядку, умов і строку дії кредитного договору, та виключає можливість стягнення процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, комісії, відсотків та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.
Слід також зазначити, що з даних підстав рішенням Господарського суду Тернопільської області від 12.10.2018 у справі №921/1017/15-г/7, яке набрало законної сили, відмовлено у позові ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Тернополі до ПП "Продекспорт" та ПрАТ "Агро-Продукт" про солідарне стягнення 7 354 007,86 грн. за кредитним договором №18105К15/2102 від 13.07.2005, нарахованих за період з 17.10.2013 по 30.09.2015, з яких: - 6 415 993,79 грн – заборгованість по процентах, - 936 814,07 грн – заборгованість по комісії за управління кредитом та 1   200,00 грн. – заборгованість по комісії за внесення змін до кредитного договору (а.с. 7-13 том ІІ).
Відтак, враховуючи, що позивачем заявлені позовні вимоги в частині стягнення солідарно з відповідачів 17   416   980,51 грн – несплачених відсотки, 3   860   001,60 грн – комісії за управління кредитом (0,3%), 79   520,00 грн – комісії за управління кредитом (щомісячна фіксована сума), 480   131,09 грн – пені за прострочення сплати процентів, 107   240,65 грн – пені за прострочену комісію (0,3%) та 2   209,27 грн – пені за прострочену комісію (фіксована сума), які нараховані за період з 01.10.2015 по 31.08.2018 на підставі умов договору, який, як встановлено вище припинив свою дію, то відповідно такі нарахування є безпідставними і до задоволення не підлягають.
У зв`язку з відмовою у позові щодо стягнення суми нарахованих відсотків, комісії та пені, відмовляється у позові і щодо нарахування на них за період з 01.10.2015 по 31.08.2018 3% річних за прострочення сплати процентів в розмірі 1   699   386,48 грн, 5   693   646,82 грн втрат від інфляції за прострочення сплати процентів, 286 182,61 грн 3% річних за прострочення сплати комісії, 896 327,63 грн втрати від інфляції за прострочення сплати комісій, які є похідними від основної суми заявлених зобов`язань.
Відповідно до ч.1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В суді апеляційної інстанції банком було долучено до матеріалів справи новий розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за прострочення процентів та комісії за період з 01.10.2015 по 31.08.2018 із сум (5   069   073,49 грн та 512   961,51 грн), які стягнуті рішенням суду від 31.10.2013 у справі №   921/730/13-г/13 (а.с. 166-170, 202-208 том ІІІ). Як стверджує скаржник, необхідність подання такого розрахунку зумовлена правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №   912/1120/16.
Проте, колегія суддів оцінює такий розрахунок критично, оскільки як вбачається з розрахунку, долученого до позовної заяви, суми (проценти та комісія) на які нараховувалися 3% річних та інфляційні втрати відрізняються від тих, що подані позивачем суду апеляційної інстанції. Зі змісту позовної заяви вбачається, що проценти та комісія, які заявлені до стягнення у даній справі, нараховані позивачем поза межами строку дії договору, а не стягнуті рішенням суду від 31.10.2013 у справі №   921/730/13-г/13.
Щодо позовних вимог в частині стягнення 3   217   926,92 грн 3% річних та 10   918   290,08 грн втрат від інфляції, нарахованих за прострочення сплати основного боргу (36   761   919,47 грн) за період з 01.10.2015 по 31.08.2018, то колегія суддів зазначає наступне. 
Так, відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, яка передбачає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. А тому наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України за спірний період.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто, таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, якщо основне зобов`язання боржником не виконано.
Відповідно до статті 129 Конституції України 13 ГПК України змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією з основних засад судочинства.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Отже, принцип змагальності не лише наділяє осіб, які беруть участь у справі, відповідними правами, але і покладає на них обов`язки подати наявні у них докази на підтвердження своїх вимог.
Отже, заявляючи в цій частині вимоги, позивач повинен довести суму боргу по кредиту, яка стягнута рішенням суду, але не повернута позивачу станом на дату звернення до суду, на яку позивач нарахував 3% річних та інфляційні втрати. Суд вважає, що сам по собі преюдиціальний факт на певну суму заборгованості однозначно та беззаперечно не свідчить про обґрунтованість таких нарахувань.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення суду від 31.10.2013 у справі № 921/730/13-г/3 видано 15.11.2013 накази, якими охоплено суму зобов`язань по 8-ми кредитних договорах без розмежування зобов`язань по кожному із них, на загальну суму 197   504   593,91 грн (тіло кредиту, відсотки, комісії, пеня).
У період з 15.11.2013 по 26.01.2015 (дата прийняття ухвали про розстрочку виконання рішення) залишок суми складав – 181   004   593,914 грн (без розмежування по кредитних договорах та несплачених платежах, стягнутих рішенням суду), а 16   500   000,00 грн (без зазначення по яких кредитних угодах та яких платежах здійснена оплата на виконання рішення суду) сплачено боржником самостійно.
Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 у заяві про примусове виконання рішення стягувач зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
Отже, законодавець у Закону України "Про виконавче провадження" у редакціях, чинних на момент вчинення виконавчих дій, покладає на стягувача обов`язок повідомити виконавця про сплачені суми, оскільки від суми виконання залежать виконавчі дії, які вчиняє виконавча служба у межах виконавчих проваджень, зокрема, накладення арешту на кошти та майно у сумі стягнення, встановлення суми виконавчого збору від суми стягнення.
Проте, пред`являючи до виконання вищезазначені накази у період з 12.11.2014 по 19.04.2018, банк не повідомив державного виконавця про часткове виконання боржником рішення суду у розрізі, як стверджує банк, виконаних кредитних договорів. Зокрема, у наказі про солідарне стягнення не враховано виконання рішення щодо кредитного договору № 6605К48 від 13.07.2005, а у іншому наказі – № 6606К35 від 19.07.2006, № 6609К5 від 01.06.2009, № 6609К9 від 01.07.2009.
Даний факт підтверджується постановами про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на кошти боржника у межах виконавчих проваджень, відкритих на виконання рішення суду, згідно яких виконавче провадження вчиняється без врахування сум здійснених платежів (а.с. 168-169 том І, а.с. 144-151 том ІІ).
Тобто, із наданих позивачем матеріалів виконавчого провадження не можливо встановити, в якій частині виконано рішення суду.
Щодо поданих виписок по рахунках, які, на думку банку, підтверджують факт часткового виконання рішення суду від 31.10.2013 у справі №921/730/13-г/3 по 4-ьох кредитних договорах, то, проаналізувавши їх, суд зазначає, що вони не є належними та допустимими доказами, які би підтвердили залишок заборгованості по спірному кредитному договору станом на момент подання даного позову (а.с. 138-166, 194-340 том І).
Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, додатковими угодами від 17.10.2013 до усіх кредитних договорів (вісім), у зв`язку із зміною валюти кредитування, внесено зміни у рахунки, відкриті для позичальника щодо кожного кредитного договору, та відкрито нові рахунки: рахунок, на який обліковується прострочена заборгованість та рахунок для сплати процентів, плат та інших платежів. З останнього банк самостійно розподіляв платежі в рахунок погашення боргу по процентах, комісіях, інших платежах, що підтверджується виписками, з яких вбачаються розбіжності між сумою стягнення та погашення.
Дані розбіжності стали наслідком неправомірних дій банку в частині нарахування відсотків після дати прийняття рішення та поза межами строку кредитування. Виписками підтверджено, що крім сум, стягнутих рішенням по відсотках та комісії, банк за рахунок поступлених коштів покрив нараховані поточні платежі після прийняття рішення.
В матеріалах справи наявні докази оплати відповідачем-1 процентів та комісії, нарахованих позивачем поза межами строку дії спірного кредитного договору, а саме за період з 31.10.2013 по 01.12.2014 (а.с. 131-132 том ІІІ, а.с. 4-13 том ІV). 
Тобто, із наданих позивачем виписок по рахунках неможливо встановити в якій частині і на яку суму виконано рішення суду.
Щодо суми тіла кредиту по кредитному договору №18105К15/2102 від 13.07.2005, який є предметом даної справи, то позивачем не надано доказів на підтвердження невиконання рішення суду від 31.10.2013 у справі №921/730/13-г/3 в цій частині, а саме:
- не надано даних по виконавчих провадженнях по рішенню суду від 31.10.2013 у справі № 921/730/13-г/3 у розрізі 8-ми кредитних договорів із доказами повідомлення банком державного виконавця про суми погашених зобов`язань, зокрема, по вищезазначених 4-х угодах, у межах цих проваджень;
- не надано доказів на обґрунтування вчинених банком операцій по рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , на яких обліковуються нараховані, прострочені та сплачені відсотки, щодо нарахування відсотків по кредиту після прийняття рішення №921/730/13-г/3 та поза межами строку кредитування, та зарахування на їх погашення сплачених боржником у період з 19.11.2013 по 06.11.2014  64   344,99 грн, що випливає із даних виписок за період з 01.11.2013 по 07.04.2017.
Як зазначалося вище, додатковою угодою від 17.10.2013 до кредитного договору №18105К15/2102 від 13.07.2005р., у зв`язку із зміною валюти кредитування, внесено зміни у рахунки, відкриті для позичальника щодо даного договору, та відкрито нові рахунки: рахунок № НОМЕР_3 , на який обліковується прострочена заборгованість та рахунок № НОМЕР_4 для сплати процентів, плат та інших платежів. З останнього банк самостійно розподіляв платежі в рахунок погашення боргу по процентах, комісіях, інших платежах, зокрема, і щодо суми 64   344,99 грн.
При цьому, суд зазначає, що розмір неповернутої позики по кредитному договору №18105К15/2102 від 13.07.2005 не був доведений і при розгляді справи №921/1017/15-г/7 між тими ж сторонами про стягнення відсотків по тому ж кредитному договору, про що зазначено у рішенні суду від 12.10.2018. 
Вищезазначеним рішенням також було встановлено, що позичальником, згідно рахунків банку, сплачено 64 344,99 грн процентів за користування кредитом та комісії за управління кредитом за період з 19.11.2013 по 06.11.2014, які за поясненням представників банку, без підтвердження таких доказами, зараховані на виконання рішення суду від 31.10.2013 у справі №921/730/13-г/3. 
Таким чином, банком не доведено належними та допустимими доказами розміру заборгованості по кредитному договору №18105К15/2102 від 13.07.2005, враховуючи, що рішенням суду від 31.10.2013 у справі №921/730/13-г/3 не встановлено окремо по кожному із восьми кредитних договорів розміру заборгованості та неможливості встановити розподілу банком сплачених коштів на його виконання. 
Твердження відповідача-2 про те, що позовні вимоги до нього заявлено безпідставно, оскільки договір поруки №   18105Р1 від 13.07.2005 припинений в силу закону в зв`язку із збільшенням обсягу відповідальності без згоди поручителя, колегія суддів вважає необґрунтованими та зазначає таке.
Як вбачається з матеріалів справи, 17.10.2013 між сторонами у даній справі, в т.ч. ЗАТ «Агро-Продукт», було підписано договір №18105Р1-2 про внесення змін до договору поруки від 13.07.2005 №   18105Р1, в якому погоджена була сума заборгованості в розмірі 36   761   919,47 грн (а.с. 89 том І).
Саме ця сума основної заборгованості за кредитним договором від 13.07.2005 № 18105К15/2102 була заявлена до стягнення та задоволена Господарським судом Тернопільської області у справі №921/730/13-г/3 від 31.10.2013.
Станом на момент розгляду справи, суду не надано доказів визнання недійсним договору поруки №    №   18105Р1 від 13.07.2005.
Відтак, вирішуючи питання про чинність поруки, суд апеляційної інстанції вважає, що наявність судового рішення від 31.10.2013 у справі № 921/730/13-г/3 про задоволення вимог кредитора за цим позовом, яке боржник не виконав, не звільняє боржника і поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє права кредитора на отримання нарахованих інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України.
Проте, як зазначено вище, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у ПП "Продекспорт" (позичальник) заборгованості по кредитному договору №18105К15/2102 від 13.07.2005, правомірність нарахування на основну суму боргу 3% річних та втрат від інфляції, не довів правомірність донарахування після закінчення строку дії кредитування процентів та комісій за управління кредитом, та пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення їх сплати, то відповідно позовні вимоги, заявлені до ПП "Продекспорт" (позичальник) та ПрАТ "Агро-Продукт" (поручитель), є безпідставними, не відповідають нормам законодавства з врахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Великої палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №912/1120/16, та задоволенню не підлягають.
Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про відмову у задоволені позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.
Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.
Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.
Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Оскільки, апеляційна скарга до задоволення не підлягає, то відповідно понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником.
Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ :
1.          Рішення Господарського суду Тернопільської області від 22.04.2019 у справі №   921/386/18 залишити без змін,  апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" - без задоволення.
2.          Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбаченні ст.288 ГПК України.
4.          Справу повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя                                                            Н.М. Кравчук 
судді                                                                                           Г.Т. Кордюк 
                                                                                                    Б.Д. Плотніцький