ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/2996/20	
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,
при секретарі Жигаїлової О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року ухвалену у м.Миколаєві  у  справі  за позовом ОСОБА_1 до  Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИЛА:
В липні 2020 року позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до  відповідача, в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів до видачі позивачу ордеру та зобов`язати видати йому спеціальний ордер на жилу площу у кімнаті АДРЕСА_1 .
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року у відкритті адміністративного провадження відмовлено. Роз`яснено позивачу, що розгляд справи за поданим ним позовом віднесений до юрисдикції загального суду.  Роз`яснено позивачу, що у разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду   за клопотанням особи, яка його сплатила.
Не погоджуючись з ухвалою суду позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до того ж суду. Доводами апеляційної скарги зазначено, що заява ОСОБА_1 щодо прийняття рішення про видачу спеціального ордеру на жилу площу у кімнаті АДРЕСА_1 повинна розглядатись виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, за результатом чого слід було прийняти рішення про надання чи відмову у видачі такого ордеру. З відповіді першого заступника Миколаївської міської ради від 11.06.2020 року слідує, що заява               ОСОБА_1 про видачу спеціального ордеру на жилу площу у кімнаті АДРЕСА_1 на розгляд виконавчому комітету Миколаївської міської ради не передавалась та по ній не приймалось рішення про відмову у видачі вказаного ордеру, що виключає правові підстави звернення до суду з захистом житлових прав. Таким чином,   в позовній заяві не заявлялись вимоги про відновлення майнових прав ОСОБА_1 на житлову площу в гуртожитку та на її приватизацією, так як органом місцевого самоврядування не приймались рішення з цього питання, а тому суд помилково дійшов висновку про приватно-правовий характер спору.
Відзив на апеляційну скаргу позивача  до суду не надано.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін. 
Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до  відповідача, в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів до видачі позивачу ордеру та зобов`язати видати йому спеціальний ордер на жилу площу у кімнаті АДРЕСА_1 .
Приймаючи ухвалу про відмову у відкритті адміністративного провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що  даний спір не може бути віднесений до публічно-правового, оскільки позивач вбачає порушення своїх прав як особи, яка має намір набути у власність шляхом приватизації об`єкт нерухомості, що належить до комунальної власності, та тим самим реалізувати свої житлові права, а тому суд зазначив, що  спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції,  вважає правильним висновок суду, що спір який виник в даному випадку підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, з  огляду на наступні обставини.
Частиною 3 ст. 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень 
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися «судом, встановлений законом».
Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п.1, п.2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника справи. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Предметом спору у цій справі є визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів до видачі позивачу ордеру та зобов`язати видати йому спеціальний ордер на жилу площу у кімнаті АДРЕСА_1 .
Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що заява ОСОБА_1 щодо прийняття рішення про видачу спеціального ордеру на жилу площу у кімнаті АДРЕСА_1 повинна розглядатись виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, за результатом чого слід було прийняти рішення про надання чи відмову у видачі такого ордеру. З відповіді першого заступника Миколаївської міської ради від 11.06.2020 року слідує, що заява   ОСОБА_1 про видачу спеціального ордеру на жилу площу у кімнаті АДРЕСА_1 на розгляд виконавчому комітету Миколаївської міської ради не передавалась та по ній не приймалось рішення про відмову у видачі вказаного ордеру, що виключає правові підстави звернення до суду з захистом житлових прав. Таким чином,   в позовній заяві не заявлялись вимоги про відновлення майнових прав ОСОБА_1 на житлову площу в гуртожитку та на її приватизацією, так як органом місцевого самоврядування не приймались рішення з цього питання, а тому суд помилково дійшов висновку про приватно-правовий характер спору.
Проте, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що у  правовідносинах, що склалися між позивачем та відповідачем, позивач вбачає порушення своїх прав як особи, яка має намір набути у власність шляхом приватизації об`єкт нерухомості, що належить до комунальної власності, та тим самим реалізувати свої житлові права.
Цивільний кодекс України відносить приватизацію до підстав набуття права власності (стаття 345 цього Кодексу). Житловий кодекс Української РСР відносить право на приватизацію до житлових прав громадян (стаття 9 цього Кодексу).
Отже, у спірних правовідносинах  вбачається наявність у позивача приватного (майнового) інтересу, а переданий на вирішення суду спір обумовлений порушенням приватного майнового права конкретного суб`єкта (позивача).
Разом з тим, як вже було вищезазначено,  приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (переважно майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
З огляду на зазначене вище, колегія суддів зазначає, що  спір між позивачем та відповідачем не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Також, слід зазначити,   що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій, що також спростовує доводи апеляційної скарги.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Таким чином у справі, що розглядається, спір стосується захисту права цивільного. 
За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу  Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року –   залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено  30.10.2020  року.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко

          Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик