П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
26 листопада 2020 року                                                                                        м. Київ
 
  Справа № 759/10196/20
  Провадження: № 22-ц/824/14080/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль A.A.,
 
 розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Осипенка Вадима Юрійовича в інтересах  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року,  постановлену під головуванням судді Шум Л.М., 
у справі  за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНАНС ТІМ"; державних реєстраторів приватних нотаріусів Київського міського нотаріального округу Журавльової Лариси Михайлівни, Литвин Анастасії Сергіївни, Чигрина Андрія Олеговича; Євсєєнка Євгена Геннадійовича, Мельник Наталії, про визнання протиправним дій та скасування номеру запису про право власності,
                                                
в с т а н о в и в :
 
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року позовну заяву  ОСОБА_1 таОСОБА_2  передано за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Осипенко В.Ю. в інтересах   ОСОБА_1 таОСОБА_2  09 жовтня 2020 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що спір виник щодо нерухомого майна: квартири  АДРЕСА_1 . Зокрема, позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення державних реєстраторів приватних нотаріусів про реєстрацію права власності на квартиру, а тому при вирішенні питання прийняття справи до провадження, на його думку, слід керуватися правилами виключної підсудності, встановленими приписами ст. 30 ЦПК України.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню.
Постановляючи ухвалу про направлення справи за підсудністю, суд першої інстанції  виходив із того, що позивачем заявлено вимоги, які не підпадають під дію ч. 1 ст. 30 ЦПК України.
Колегія суддів не може  погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Згідно вимог ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 41, 42 постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.
Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (ч. 1 ст. 30 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.
Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.
Як убачається із матеріалів позову, предметом спору між сторонами є правомірність винесення державними реєстраторами приватними нотаріусами рішень про державну реєстрацію права власності за відповідачами на квартиру АДРЕСА_1 , що знаходиться в Святошинському районі м. Києвата власникамиякої є позивачі.
Отже, вказаний спір є спором щодо нерухомого майна та пов`язанийз правом позивача на нього як власника. А відтак, вищевказаний позов підсудний Святошинському районному суду м. Києва, оскільки пред`явлений за місцем знаходження нерухомого майна.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що даний спір не підсудний Святошинському районному суду міста Києва та передачу справи  на розгляд  до Печерськогорайонного суду міста Києва.
Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За таких підстав, ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 рокупідлягає скасуванню з направленням справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Керуючись ст. 268, 369, 374, 379, 383, 384, 389 ЦПК України, суд
                                                      
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Осипенка Вадима Юрійовича в інтересах  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  задовольнити.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                                                            Т.О. Невідома
 
Судді                                                                                       Д.Р. Гаращенко
 
                                                                                                 А.А. Пікуль