Справа № 454/1307/18                                Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я. 
Провадження № 22-ц/811/1434/20                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Сеньків Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 24 червня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у червні 2019 року державний виконавець Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа.
В обґрунтування подання покликається на те, що на виконанні Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебуває виконавче провадження № 58678116 з виконання виконавчого листа № 454/1307/18, виданого 04.01.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 42 716,58 грн. та судового збору у розмірі 1762 грн. Під час виконання рішення суду виконавцем встановлено, що у боржника відсутні відкриті рахунки у банківських та інших фінансових установах, їй на праві власності не належить жодне рухоме та нерухоме майно. Зазначає, що боржник ухиляється від виконання рішення суду. З наведених підстав просить тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до виконання зобов`язань покладених на неї виконавчим листом № 454/1307/18, виданим 04.01.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 42 716,58 грн. та судового збору у розмірі 1762 грн.
Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 24 червня 2019 року подання державного виконавця Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області задоволено.
Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , громадянку України, проживаючу по АДРЕСА_1 без вилучення паспортного документа, шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань покладених на нього рішенням суду, а саме - до сплати заборгованості за виконавчим листом наказом №454/1307/18, виданим 04.01.2019р. Сокальським районним Львівської області.
Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необгрунтованою, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
Апелянт стверджує, що регулярно сплачує кошти на погашення заборгованості перед банком, а саме 20.06.2019 року, 02.07.2019 року, 05.07.2019 року та 11.07.2019 року, що підтверджується довідкою. 
Зазначає, що єдиною можливістю для неї заробити гроші для погашення заборгованості є робота за кордоном, відтак, позбавляючи її можливості виїхати за кордон, суд позбавляє її можливості сплатити заборгованість. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні подання державного виконавця відмовити. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи подання держаного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що боржник має боргові зобов`язання та ухиляється від виконання цих зобов`язань та рішення суду.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно з частинами 2, 3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.
У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) Європейський суд з прав людини застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон в зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі Європейський суд з прав людини визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто, лише в зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.
Згідно з п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Таким чином тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником, може бути застосоване судом за ухилення від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, а не за наявність такої заборгованості.
За своїм змістом словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Так, суд першої інстанції не досліджував матеріали виконавчого провадження, не з`ясував, чи отримувала ОСОБА_1 копії постанов про відкриття виконавчого провадження та чи мала вона можливість із урахуванням часу отримання таких постанов виконати в добровільному порядку рішення суду; чи ухилялась боржник від вчинення виконавчих дій, і в залежності від встановленого не прийняв законне і обґрунтоване рішення, здійснивши передчасний висновок про наявність підстав для застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон.
Тимчасово обмежуючи ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції керувався ст. 377-1 ЦПК України, яка була чинною до 15 грудня 2017 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З матеріалів справи вбачається, що держаний виконавець звернувся з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 20 червня 2020 року, заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області, яким на ОСОБА_1 покладено обов`язок зі сплати заборгованості ухвалено 08 листопада 2018 року, тобто після набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу України про адміністративне судочинство та інших законодавчих актів», яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України та передбачено порядок вирішення питання про тимчасове обмеження виїзду за межі України ст. 441 ЦПК України.
Відтак, суд першої інстанції повинен був керуватися ст. 441 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду подання державного виконавця, а не ст. 377-1 ЦПК України, яка була чинною до 15 грудня 2017 року.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язання, покладеного рішенням суду, тому відсутні підстави для обмеження її у праві виїзду за межі України.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 24 червня 2019 року – скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні подання державного виконавця Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Постанова складена 15.10.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О. 

Судді: Крайник Н. П. 

Цяцяк Р. П.