Постанова
Іменем України
26 листопада 2020 року
м. Київ
справа №263/11354/17
провадження № 61-9797св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 грудня  2019 року у складі судді Папаценко П. І. та постанову Донецького апеляційного суду від 02 червня 2020 року у складі колегії суддів                Зайцевої С. А., Пономарьової О. М., Попової С. А., 
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2017 року ОСОБА_1  звернулася до суду до ОСОБА_2 з позовом, вимоги якого уточнила під час розгляду справи, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що 24 вересня 1999 року між сторонами зареєстровано шлюб, у якому народились двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області               від 30 липня 2013 року вказаний шлюб розірвано.
У 2011 року ОСОБА_2 забрав з квартири накопичені спільно у шлюбі кошти, які збирались на придбання будинку та пішов жити до своїх батьків.
Сторони визнали, що сумісне життя змінилося в негативний бік, надалі стає неможливим та домовились про розподіл майна. 
За спільною згодою відповідач виявив бажання мати в особистій власності автомобіль «МAZDA-5», а позивач - квартиру АДРЕСА_1 , яка оформлена на її ім`я. 
На підтвердження та виконання досягнутих домовленостей 23 жовтня               2015 року ОСОБА_2 знявся з реєстраційного обліку зі спірної квартири, а            25 жовтня 2015 року позивач переоформила право власності на автомобіль MAZDA-5 на ОСОБА_2 . 
З липня 2011 року відповідач періодично не проживав у спірній квартирі, припинились шлюбні стосунки та ведення спільного господарства, як подружжя. 
На придбання спірної квартири були витрачені грошові кошти орієнтовно у розмірі 20 000 доларів США, які надані позивачу особисто її батьками. У позивача збереглась розписка від продавця квартири про отримання від неї коштів у розмірі 23 500 доларів США. 
Крім того, у шлюбі було продано автомобіль «Фіат» за 3000 доларів США, який придбано нею за кошти її батьків. Кошти від продажу цього автомобіля «Фіат» витрачені на придбання автомобіля MAZDA-5, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за 33 500 доларів США та у 2007 році оформлено кредит в Промінвестбанку, який вона сплачувала особисто. 
Таким чином, під час перебування сторін у шлюбі ними набуто: спірну 3-х кімнатну квартиру та автомобіль MAZDA-5.
Той факт, що квартира не є предметом сумісної власності, підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 28 вересня 2011 року.
Кошти, які ОСОБА_2 забрав зі спірної квартири, були витрачені ним на купівлю квартири АДРЕСА_2 , у якій останній зробив ремонт.
Посилаючись на наведене, позивач вважає, що спірна квартира АДРЕСА_1 є її особистою власністю.
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просив: визнати квартиру АДРЕСА_1   спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та здійснити її поділ між ними; поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , залишивши Ѕ частину цієї квартири у власності              ОСОБА_1 за рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донцької області від 28 вересня 2011 року; припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірну квартиру.
Зустрічний позов мотивовано тим, що з 24 вересня 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 липня 2013 року. 
Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які знаходяться на утриманні обох батьків і на даний час проживають разом з матір`ю за межами Донецької області.
В період шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу від 03 серпня               2005 року сторонами за рахунок спільних коштів придбана трьохкімнатна квартира АДРЕСА_3 .
За час проживання у зазначеній квартирі в період з 2010 року по 2011 рік з метою покращення умов проживання дане приміщення було реконструйоване зі зміною житлової і загальної площі. В результаті будівельних змін були витрачені грошові заощадження, будівельні матеріали та обладнання.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області                від 28 вересня 2011 року за ОСОБА_1 визнано право власності на самовільно реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,1 кв. м, житловою площею 33,1 кв. м. 
06 грудня 2011 року право власності ОСОБА_1 оформлено на підставі цього рішенням та зареєстровано в КП «Маріупольське БТІ».
Посилаючись на наведене, позивач вважає, що трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя і належить йому та ОСОБА_1 у рівних частинах та підлягає поділу.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області            від 12 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 02 червня 2020 року, у задоволенні позову                 ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 та здійснено її поділ.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; залишено Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 у власності ОСОБА_1 . 
Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказану квартиру.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що спірне майно - квартира АДРЕСА_1 , придбана сторонами у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які мають рівні частки на нього. При цьому будь-яких достатніх та допустимих доказів щодо належності вказаного майна (квартири) лише ОСОБА_1 , на яку це майно зареєстроване, суду не надано.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з ухваленням нового рішення про задоволення первісних позовних вимог  та відмову у задоволенні зустрічного позову.     
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених  Верховним Судом у постанові від 12 червня 2019 року у справі №595/324/17, зокрема у якій вказано, що відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій наведених у цій постанові Верховного Суду висновків не врахували та залишили поза увагою ту обставину, що між сторонами була досягнута домовленість щодо поділу спільного майна. Той факт, що існувала домовленість між сторонами підтверджується тим, що ОСОБА_2 не оспорював рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області відносно виключення з мотивувальної частини, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить спірна квартира.
Судами не враховано висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі №266/6293/18, відповідно до якого презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Проте, суди попередніх інстанцій не врахували, що презумпція спільності не є безумовною, а у разі, якщо є докази, їм повинно бути надано судом оцінку та врахувати при вирішенні спору.
Судами не враховано вимоги статті 70 СК України при постановлені судових рішень відносно домовленості між подружжям.
Судами не надано оцінки факту, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить спірна квартира, що встановлено судовим рішенням. 
Крім того суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а саме відносно строку позовної давності.
У постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17, суд касаційної інстанції вказав на необхідність визначення моменту виникнення спору між колишнім подружжям, що має вирішальне значення для застосування позовної давності.
Висновок апеляційного суду про те, що про порушення свого права позивач дізнався ще під час шлюбу, коли одразу після придбання спірного майна відповідач стала перешкоджати йому користуватися та володіти цим майном, не підтверджено належними доказами. Апеляційним судом належним чином не перевірено та не встановлено момент виникнення спору між колишнім подружжям щодо набутого під час шлюбу нерухомого майна.
Посилання у оскаржуваному рішенні на те, що строк позовної давності починає свій перебіг з часу звернення до суду з позовом, оскільки ОСОБА_2 , у період шлюбу та після його розірвання мав безперешкодний доступ до спірної квартири, є недоведеними обставинами. У матеріалах справи є докази, які спростовують викладене в оспорюваному рішенні. 
Судами не надано належної оцінки запису у паспорті громадянина України про зняття з реєстрації у спірній квартирі у 2015 році та реєстрацію за іншою адресою. Представник ОСОБА_2 , підтвердив, що ОСОБА_2 не сплачував комунальні послуги по спірній квартирі. Висновок про безперешкодний доступ до спірної квартири не містить доказів у матеріалах справи та ґрунтується на припущеннях.
Даний спір підлягає розгляду саме з урахуванням норм матеріального права - статті 70 СК України у частині домовленості щодо поділу спільного майна та відносно застосування строку позовної давності - стаття 72 ЦК України.
В порушення норм процесуального права, зокрема статей 76-80, 82                      ЦПК України суди мотивували рішення доказами, які не були надані сторонами та недоведеними обставинами, які суд вважав встановленими, що призвело до прийняття рішення у якому обставини справи не відповідають висновкам. 
 Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти доводів 
ОСОБА_1 та просить залишити ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (спірну квартиру) не спростована.
Установлено, що спірна квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , належність вказаного майна до особистої приватної власності ОСОБА_1 у цій справі не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. ОСОБА_2 є співвласником квартири (1/2 частки), оскільки вона перебувала у спільній сумісній власності колишнього подружжя та підлягає поділу.
Суди попередніх інстанцій дали належну оцінку усім доводам і доказам ОСОБА_1 , на які вона посилалася, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти ОСОБА_1 , в тому числі, що квартиру було придбано за її особисті кошти, отримані від її батьків, дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав вважати вказане нерухоме майно особистою приватною власність                    ОСОБА_1 .
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. 
Посилання у касаційній скарзі на те, що при вирішенні спору судами застосовано норми права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у  постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 та у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі №266/6293/18, є безпідставними з огляду на наступне. 
Так, у касаційній скарзі, у якості підстави для касаційного перегляду заявник посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, проте посилається не на конкретний висновок у справі щодо застосування норми права, а зазначає процитовану у постанові Верховним Судом частину першу статті 70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Висновки Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження №61-38303св18) зводяться до того, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15,              від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.
Вказана постанова не містить висновків щодо правильності застосування положень статті 70 СК України.
Висновки судів попередніх інстанцій у справі, яка переглядається, з урахуванням установлених у ній обставин, не суперечать висновкам у наведеній вище постанові Верховного Суду. Посилання заявника на необхідність врахування судами факту досягнення сторонами домовленості щодо поділу майна є необґрунтованими, оскільки такий факт ОСОБА_1 під час розгляду справи не доведено та судами не встановлено.
У постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі №266/6293/18 (провадження № 61-10888св19), висновки якої, за доводами касаційної скарги, не були враховані судами зазначено, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України                              від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі           № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).
Проте, у справі яка переглядається, судами установлено, що ОСОБА_1 , яка оспорювала поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру, не спростувала належними і допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на цю квартиру, яка набута ними в період шлюбу, а отже висновки судів у цій справі узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у вказаній постанові та не суперечать ним в частині правильності застосування норм матеріального права.
Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2011 року,на яке посилається заявник, з достовірністю не свідчить про те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. 
Щодо доводів касаційної скарги про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_2 .
У якості підстави для перегляду судових рішень в касаційному порядку заявник посилається на неврахування судами висновку Верховного Суду про правильне застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження         № 61-5400св19), зокрема щодо визначення початку перебігу строку позовної давності у спорі про поділ спільного майна подружжя.
У наведеній постанові, скасовуючи постанову апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив з того, що висновки апеляційного суду не ґрунтуються на досліджених судом доказах. Апеляційним судом належним чином не перевірено та не встановлено момент виникнення спору між колишнім подружжям щодо набутого під час шлюбу нерухомого майна.
При цьому, Верховний Суд виходив з того, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України         від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
У свою чергу, у справі, яка переглядається, судами правильно застосовано норми щодо визначення початку строку перебігу строку позовної давності та установлено, що такий строк за вимогами щодо поділу спільної квартири розпочався з моменту звернення ОСОБА_2 до суду із зустрічним позовом 23 жовтня 2017 року, оскільки як в період шлюбу так і після його розірвання, ОСОБА_2 безперешкодно мав доступ до спірної квартири, що сторонами не заперечувалось, а тому строк позовної давності ним не пропущено. При цьому, суди врахували правову позицію, викладену у постанові Верховного суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, посилання на яку міститься у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження № 61-5400св19).
У справах, на прийняті постанови Верховного Суду у яких посилається заявник у касаційній скарзі, містяться різні фактичні обставини у порівнянні зі справою, яка переглядається.
Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження не підтвердились.
Інші доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди заявника з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку заявника свідчить про належність спірної квартири до її особистої приватної власності в силу досягнутої з ОСОБА_2 домовленості стосовно поділу спільного майна, а також, як такої, що придбана за її особисті кошти. 
Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки у справі, яка переглядається, судами надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області                   від 12 грудня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду                     від 02 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      І. В. Литвиненко
 
      І. М. Фаловська