Постанова                                          
Іменем України
 
18 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 359/4886/15-ц
провадження № 61-17223св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Усика Г. І. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдінг»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Стрюкової Ірини Олександрівни на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2018 року у складі судді Вознюка С. М. та постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів попередніх інстанцій 
 
У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» (далі - ПАТ «Банк «Київська Русь», банк) звернулося до суду з позовом до 
ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Люксрейдінг» (далі - ТОВ «Люкстрейдінг»), про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, застосування наслідків його недійсності.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 19 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу частини об`єкта нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А. В., зареєстрований у реєстрі за № 464, відповідно до умов якого банк передав у власність покупця 2/5 частини нерухомого майна - приміщення, що складається з митно-ліцензійного складу IV загальною площею 5 736,3 кв. м; котельної та трансформаторної підстанції Б-1 загальною площею 273,7 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Відповідно до пункту 3 договору продаж нерухомого майна відбувся за ціною 42 507 600,00 грн, у тому числі ПДВ 7 084 600,00 грн, шляхом перерахування безготівкових коштів на рахунок продавця № НОМЕР_1 , який знаходиться у ПАТ «Банк «Київська Русь».
 
Постановою Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року 
№ 190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» ПАТ «Банк «Київська Русь» визнано неплатоспроможним.
 
На підставі зазначеної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19 березня 2015 року прийнято рішення № 61 про запровадження з 20 березня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь» Волкова О. Ю.
 
Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк «Київська Русь» запроваджено строком на 3 місяці з 20 березня 2015 по 19 червня 2015 року включно, про що повідомлено у засобах масової інформації, мережі Інтернет та доведено до відома керівництва банку. 
 
На момент укладення з ОСОБА_1 , як кредитором ПАТ «Банк «Київська Русь», договору купівлі-продажу частини об`єкта нерухомого майна, органами управління банку не приймалося рішення про надання повноважень будь-якій посадовій особі банку для здійснення продажу об`єкта нерухомого майна, з огляду на, що головою правління ПАТ «Банк «Київська Русь» ОСОБА_3. при укладенні оспорюваного договору перевищено повноваження, надані йому статутом ПАТ «Банк «Київська Русь», про наявність яких відповідач була обізнаною.
 
Здійснивши 19 березня 2015 року, до дня визнання банку неплатоспроможним, повернення відповідачеві грошових коштів за депозитними договорами, провівши у цей же день їх конвертацію у національну валюту, та у подальшому перерахувавши зазначені грошові кошти у рахунок сплати вартості придбаного нерухомого майна за оспорюваним договором, ПАТ «Банк «Київська Русь» надало окремому кредитору - ОСОБА_2 переваги (пільги), прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку, тоді як інші кредитори (вкладники) банку, що опинилися у подібному становищі, у зв`язку з неплатоспроможністю банку, не отримали задоволення своїх вимог за рахунок їх ліквідних активів банку.
 
Посилаючись на те, що оспорюваний договір є нікчемним відповідно до частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки його умови передбачають передачу у власність відповідачу поза черговістю, встановленою зазначеним законом, майна, грошові кошти від продажу якого повинні були увійти до складу ліквідаційної маси, при цьому вартість відчужуваного за договором купівлі-продажу нерухомого майна визначено на підставі балансової довідки без проведення відповідної оцінки його вартості, ПАТ «Банк «Київська Русь» просило визнати недійсним договір купівлі-продажу частини об`єкта нерухомого майна від 19 березня 2015 року, застосувати наслідки недійсності цього правочину, витребувати у відповідача 2/5 частини об`єкта нерухомого майна та визнати за ПАТ «Банк «Київська Русь» право власності на зазначене нерухоме майно. 
 
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Київська Русь» про виділ у натурі належних їй 2/5 частин нерухомого майна та припинення права спільної часткової власності на нежитлові приміщення, розташовані за адресою:  АДРЕСА_1 , посилаючись на неможливість спільного користування зазначеним майном, та з метою запобігання конфліктних ситуацій з іншим співвласником.
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2015 року у задоволені позову ПАТ «Банк «Київська Русь» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Виділено ОСОБА_1 у натурі 2/5 частки нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: митно-ліцензійний склад А-IV площею 5 736,3 кв. м, котельню та трансформаторну підстанцію Б-І площею 273,7 кв. м.
 
Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 2/5 частки нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: митно-ліцензійний склад А-IV площею 5 736,3 кв. м, котельню та трансформаторну підстанцію Б-І площею 273,7 кв. м.
 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Київська Русь» відхилено, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2015 року залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «Банк «Київська Русь» відхилено, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2015 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року задоволено заяву ПАТ «Банк «Київська Русь» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 
2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2015 року та рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2015 року. Скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2015 року та рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2015 року, справу направлено новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та передаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд України вказав, що вирішуючи спір, суди не з`ясували питання, чи мали місце обставини, якими обгрунтовував вимоги ПАТ «Банк «Київська Русь», зокрема: чи вийшов голова правління ПАТ «Банк «Київська Русь» ОСОБА_3 за межі передбачених статутом банку повноважень, вчиняючи правочин щодо відчуження нерухомого майна на суму 42 507 600,00 грн; чи була потрібна на це згода правління банку (спостережної (наглядової) ради) та чи таку згоду було надано. Крім того, задовольнивши зустрічний позов ОСОБА_1 та виділивши їй у натурі 2/5 частин нерухомого майна - приміщень площею 
5 736,3 кв. м та 273,7 кв. м, тобто загальною площею 6 010,00 кв. м, суди не дослідили, чи здійснено такий виділ з відхиленням від принципу відповідності ідеальним часткам співвласників, чи збільшується частка в спільній частковій власності ОСОБА_1 , чи підлягає з урахуванням викладеного стягненню з неї на користь відповідача компенсація за зменшення його частки при виділі майна в натурі.
 
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2018 року залишено без розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності на частину нежитлових приміщень, з підстав передбачених пунктом 5 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2018 року у задоволення позову ПАТ «Банк «Київська Русь» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог ПАТ «Банк «Київська Русь» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та застосування наслідків його недійсності. Суд зазначив про відсутність порушень вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» чи інших нормативно-правових актів при укладенні договору купівлі-продажу частини об`єкта нерухомого майна від 19 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь», в особі голови правління ОСОБА_3., та 
ОСОБА_1 . Голова правління ПАТ «Банк «Київська Русь» мав визначені статутом банку повноваження на прийняття рішення про відчуження нерухомого майна без отримання рішення спостережної ради чи за загальних зборів акціонерів, виключна компетенція яких поширюється на прийняття рішення про вчинення значних правочинів. Вартість відчуженого майна визначена сторонами за їх домовленістю, сама по собі відсутність незалежної оцінки майна, не є підставою для визнання зазначеного правочину недійсним. Оспорюваний правочин укладений до введення в ПАТ «Банк «Київська Русь» тимчасової адміністрації, а тому не надає ОСОБА_1 будь-яких переваг порівняно з іншими кредиторами позивача. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Київська Русь» залишено без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2018 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року касаційну скаргу ПАТ «Банк «Київська Русь» задоволено частково, скасовано постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Скасовуючи судове рішення апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до цього суду, Верховний Суд України зазначив, що залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не надав належної оцінки тим обставинам, що оспорюваний правочин вчинено у день запровадження процедури виведення ПАТ «Банк «Київська Русь» з ринку та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», яка була фактично розпочата з 20 березня 2015 року. Апеляційний суд не встановив реальні наслідки, які настали в результаті здійснення операцій з повернення ОСОБА_1 грошових коштів, розміщених на депозитних рахунках у ПАТ «Банк «Київська Русь», проведення їх конвертації у національну валюту та подальшого перерахування у рахунок сплати вартості нерухомого майна за оспорюваним правочином: реальне надходження коштів на рахунок банку чи коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань, що має суттєве значення для вирішення цієї справи; не надав оцінки доводам ПАТ «Банк «Київська Русь» про те, що здійснивши 19 березня 2015 року повернення коштів вкладнику за депозитними договорами, провівши в цей же день конвертацію коштів в національну валюту, а в подальшому перерахувавши кошти, які були зняті з депозитних рахунків, в рахунок сплати вартості придбаного нерухомого майна за спірним договором, банк надав ОСОБА_1 можливість в індивідуальному порядку перерахувати кошти з депозитних рахунків поза передбаченою законом процедурою та фактично отримати від банку у власність нерухомість, що, на думку заявника, свідчить про те, що банк уклав правочин, надавши окремому кредитору - ОСОБА_1 переваги (пільги), прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку, в той час, як інші кредитори (вкладники) банку, що опинилися у подібному становищі, у зв`язку із неплатоспроможністю банку, не отримали задоволення своїх вимог за рахунок їх обміну на нерухомість та ліквідні активи банку. Також суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив рух коштів по рахунках відповідача, наявність чи відсутність коштів у ПАТ «Банк «Київська Русь» для реального виконання платіжних доручень: № 4243 від 19 березня 2015 року, № 4222 
від 19 березня 2015 року, № 4291 від 19 березня 2015 року, на підставі договору № 21102-29.1.2 банківського вкладу в іноземній валюті «Престиж»; № 4325 
від 19 березня 2015 року та 4416 від 19 березня 2015 року на підставі договору № 42917-45.3 - Престиж банківського вкладу в іноземній валюті; № 4354 
від 19 березня 2015 року та № 5978 від 19 березня 2015 року на підставі договору № 42919-45.3 - Престиж банківського вкладу в іноземній валюті.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року апеляційного скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» залишено без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2018 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Відмовляючи у задоволенні вимог ПАТ «Банк «Київська Русь», суд першої інстанції правильно вказав на недоведеність позивачем наявності підстав, передбачених частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підстав, для визнання недійсним договору купівлі-продажу частини об`єкту нерухомого майна від 19 березня 2015 року, оскільки: оспорюваний договір був укладений до запровадження у банку тимчасової адміністрації, і на момент його вчинення не існувало обмежень щодо здійснення відповідних дій; договір купівлі-продажу частини об`єкту нерухомого майна від 19 березня 2015 року є оплатним; проведення оплати ОСОБА_1 за зазначеним договором шляхом перерахування коштів зі свого поточного рахунку № НОМЕР_2 , який був відкритий у ПАТ «Банк «Київська Русь», на рахунок банку № НОМЕР_1 , не суперечить вимогам Закону; невиконання ПАТ «Банк «Київська Русь» зобов`язань за депозитним договором перед Державним підприємством «Павлоградський хімічний завод» не свідчить про надання ОСОБА_1 переваг перед іншими кредиторами банку.
 
Суд вважав необгрунтованими доводи заявника про відсутність реального надходження коштів на рахунок банку від продажу спірного нерухомого майна, а мало місце лише коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань. Зазначеного висновку суд дійшов посилаючись на те, що листом від 27 квітня 2015 року № 3387/16 на ім`я ОСОБА_1 , уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» зазначила, що грошові кошти у розмірі 42 507 600,00 грн відповідно до платіжного доручення № 4941 від 19 березня 2015 року були перераховані з рахунку ОСОБА_1 
№ НОМЕР_2 на рахунок банку № НОМЕР_1 . 
 
Додатково апеляційний суд зазначив, що заявляючи вимоги визнання недійсним договору купівлі-продажу частини об`єкта нерухомого майна від 19 березня 
2015 року та застосування наслідків його недійсності, позивач визначив відповідачем лише ОСОБА_1 , як особу, яка набула права власності за оспорюваним правочином, тоді як за змістом оспорюваного правочину, спірне майно було набуто ОСОБА_1 у шлюбі за згодою її чоловіка ОСОБА_4 , що дає підстави для висновку про те, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Разом з тим, співвласник майна за оспорюваним договором ОСОБА_4 не був залучений до участі у справі як співвідповідач, що також виключає можливість задоволення позовних вимог ПАТ «Банк «Київська Русь».
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» Стрюкової І. О., у якій заявник просила скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2018 року і постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що відмовляючи у задоволенні вимог ПАТ «Банк «Київська Русь» про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини об`єкту нерухомого майна від 19 березня 2015 року та застосування наслідків недійсності правочину, суди попередніх інстанцій не надали оцінки посиланням позивача на те, що 10 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 укладений договір про припинення дії договору застави, яким з 10 лютого 2015 року припинено дію договору застави майнових прав від 24 лютого 2014 року № 32844-23/14-6, за умовами якого ОСОБА_1 передала у заставу банку майнові права на частину вкладу за депозитним договором, укладеним 24 лютого 2014 року між нею та ПАТ «Банк «Київська Русь» у розмірі 2 000 000,00 дол. США, на забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Компанія «Вища школа реклами» за кредитним договором від 17 листопада 2010 року № 50323-20/10-1, на які 12 вересня 2014 року зареєстровано звернення стягнення на предмет застави за договором застави майнових прав від 24 лютого 2014 року № 32844-23/14-6, наслідком чого стало розблокування коштів на вкладному рахунку і наступне їх повернення вкладнику, що свідчить про відмову банку від власних майнових вимог. У подальшому надавши можливість користуватися коштами окремому кредитору (відповідачу), банк надав ОСОБА_1 можливість в індивідуальному порядку погасити свої кредиторські вимоги поза передбаченою законом процедурою, що є безумовною підставою нікчемності оскаржуваного правочину, оскільки банк надав окремому кредитору - ОСОБА_1 переваги (пільги), прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку, у той час, як інші кредитори банку, що опинилися у подібному становищі, у зв`язку із фактичною неплатоспроможністю банку не могли отримати задоволення своїх вимог за рахунок їх обміну на нерухомість та ліквідні активи банку. Нерухомість, що була передана у власність відповідача за нікчемним договором, укладеним з наданням явних переваг окремому кредитору, повинна була увійти до складу ліквідаційної маси, а грошові кошти від її продажу спрямовуватися на задоволення кредиторів банку відповідно до черговості, встановленої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 
 
Згідно з довідкою про рух коштів по кореспондентському рахунку, наданою 
ПАТ «Банк «Київська Русь», сума переказів на виконання платіжних доручень: 
№ 4243 від 19 березня 2015 року, № 4222 від 19 березня 2015 року, № 4291 
від 19 березня 2015 року, на підставі договору № 21102-29.1.2 банківського вкладу в іноземній валюті «Престиж»; № 4325 від 19 березня 2015 року та 4416 від 19 березня 2015 року на підставі договору № 42917-45.3 - Престиж банківського вкладу в іноземній валюті; № 4354 від 19 березня 2015 року та 
№ 5978 від 19 березня 2015 року на підставі договору № 42919-45.3 - Престиж банківського вкладу в іноземній валюті, перевищувала залишок коштів на кореспондентському рахунку ПАТ «Банк «Київська Русь» відкритому у Національному банку України, що унеможливлювало перерахунок коштів з одного аналітичного рахунку в банку на інший аналітичний рахунок у ньому. Наведене свідчить про необгрунтованість висновків апеляційного суду щодо реального надходження коштів на рахунок банку від продажу нерухомості на виконання договору купівлі-продажу частини об`єкту нерухомого майна 
від 19 березня 2015 року, та підтверджує надання переваги окремому кредитору на задоволення його вимог шляхом їх обміну на реальний актив банку, у той час як інші кредитори банку були позбавленні такої можливості.
 
Крім того, суди не звернули увагу на доводи позивача про невірно визначену площу приміщень, що складають 2/5 частки спірного нерухомого майна, відчужених  ОСОБА_1  на підставі оспорюваного правочину, що призвело до безоплатної передачі відповідачеві частини приміщень загальною площею 
66,52 кв. м.
 
Станом на дату розгляду справи відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з місцевого суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Установлені судами обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що постановою Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 ПАТ «Банк «Київська Русь» віднесено до категорії неплатоспроможних.
 
19 березня 2015 року виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», відповідно до якого розпочато 
з 20 березня 2015 року процедуру виведення ПАТ «Банк «Київська Русь» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.
 
Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці з 20 березня 
2015 року по 19 червня 2015 року включно.
 
Призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» 
Волкова О. Ю.
 
Уповноваженій особі Фонду доручено приступити до виконання обов`язків 
20 березня 2015 року відповідно до розділу VIIЗакону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2.
 
19 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь», в особі голови правління ОСОБА_3., який діяв на підставі статуту та протоколу № 14-14 засідання спостережної ради банку від 24 червня 2014 року, та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу частини об`єкта нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 
Бочкарьовою А. В., зареєстрований у реєстрі за № 464, за умовами якого банк передав у власність покупця 2/5 частини нерухомого майна - приміщення, що складається з митно-ліцензійного складу IV загальною площею 5 736,3 кв. м; котельної та трансформаторної підстанції Б-1 загальною площею 273,7 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Відповідно до пункту 6 договору станом на 19 березня 2015 року, балансова вартість зазначеного нерухомого майна становила 35 423 000,00 грн.
 
Згідно з пунктом 3 договору продаж нерухомого майна вчинено за ціною 42 507 600,00 грн, у тому числі ПДВ 7 084 600,00 грн, шляхом перерахування безготівкових коштів, внесення яких на рахунок банку № НОМЕР_1 підтверджується копією платіжного доручення від 19 березня 2015 року. 
 
Згідно з балансом банку станом на 01 січня 2015 року вартість активів банку складала 38 772 238 124 грн, ціна нерухомого майна, за якою воно було продано на користь ОСОБА_1 , складає 0,11 процентів від вартості активів за даними річної фінансової звітності банку.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшоввисновку, щокасаційна скарга уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» Стрюкової І. О. підлягає задоволенню частково з таких підстав.
 
Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним не вимагається. 
 
Таким чином, у статті 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). 
 
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. 
 
Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).
 
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (зараз і надалі у редакції, чинній на момент укладення банком на користь ОСОБА_1 правочину щодо відчуження нерухомого майна) з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.
 
Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду, є нікчемними.
 
Згідно з положеннями статей 37, 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів шляхом здійснення перевірки вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою статті 38 цього Закону.
 
Відповідно до частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 
 
1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 
 
2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 
 
3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;
 
4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 
 
5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; 
 
6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 
 
7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 
 
8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.
 
Системний аналіз наведених вище положень, свідчить про те, що за результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону.Висновок про нікчемність правочинів має грунтуватися виключно на встановлених та доведених обставинах, які за законом спричиняють застосування певних наслідків. При цьому, у разі виявлення таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними. 
 
Звертаючись до суду з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини об`єкта нерухомого майна від 19 березня 2015 року, застосування наслідків його недійсності, ПАТ «Банк «Київська Русь» посилалося на його нікчемність в силу закону, а саме: положень пункту 1 (банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог) та пункту 7 (банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку) частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Перевіряючи під час нового апеляційного розгляду законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 17 квітня 2019 року, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем не доведено надання відповідачеві при укладенні договору купівлі-продажу частини об`єкта нерухомого майна - частини приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , будь-яких переваг (пільги), тобто кращих умов порівняно з іншими кредиторами, які опинилися у подібному становищі, та що наслідки укладення такого правочину не передбачали реального надходження коштів банку від продажу частини об`єкта нерухомого майна.
 
Однак, зазначених висновків апеляційний суд дійшов належним чином не перевіривши доводи заявника про відсутність у ПАТ «Банк «Київська Русь» коштів для виконання платіжних доручень ОСОБА_1 : № 4243 
від 19 березня 2015 року, № 4222 від 19 березня 2015 року, № 4291 
від 19 березня 2015 року, на підставі договору № 21102-29.1.2 банківського вкладу в іноземній валюті «Престиж»; № 4325 від 19 березня 2015 року та 
№ 4416 від 19 березня 2015 року на підставі договору № 42917-45.3 - Престиж банківського вкладу в іноземній валюті; № 4354 від 19 березня 2015 року та 
№ 5978 від 19 березня 2015 року на підставі договору № 42919-45.3 - Престиж банківського вкладу в іноземній валюті, щодо перерахування її вкладу, конвертованого у гривню, у розмірі 46 320 403,11 грн на поточний рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , відкритий у ПАТ «Банк «Київська Русь», та відповідно, та чи дійсно на поточному рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 станом на 19 березня 2015 року обліковувалися грошові кошти у розмірі достатньому для виконання платіжного доручення від 19 березня 2015 року 
щодо перерахування на рахунок банку вартості придбаної відповідачем за спірним договором частини об`єкта нерухомого майна. 
 
У цьому контексті, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося та обставина, що за змістом статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу готівкові гроші вкладника передаються у власність банку, а отже з моменту передачі вкладником грошових коштів банку, банк набуває право власності на ці кошти. У вкладника за зобов`язальними правовідносинами, що виникли між ними на підставі договору банківського вкладу, виникає право вимагати видачі суми вкладу по закінченню строку дії договору з виплатою відповідної суми процентів передбачених умовами договору, а банку - обов`язок повернути вклад з нарахованими на нього процентами за користування грошовими коштами. 
 
Посилання апеляційного суду на те, що реальне надходження коштів на рахунок банку від продажу нерухомості підтверджується: по-перше, самим фактом зазначення ПАТ «Банк «Київська Русь» у позовній заяві про те, що на поточному рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 були наявними грошові кошти у сумі, достатній для оплати вартості нерухомого майна за договором купівлі-продажу частини об`єкта нерухомого майна від 19 березня 2015 року, а по-друге, листом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» від 27 квітня 2015 року 
№ 3387/16, у якому зазначено про перерахування грошових коштів у розмірі 42 507 600,00 грн з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 на рахунок банку 
№ НОМЕР_1 відповідно до платіжного доручення від 19 березня 2015 року 
№ 4941, не може свідчити про усунення апеляційним судом процесуальних недоліків неповноти з`ясування обставин у справі, на що вказував суд касаційної інстанції направляючи справу на новий апеляційний розгляд, з огляду на таке.
 
За змістом Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 280, чинної на дату виникнення спірних правовідносин, за дебетом балансового рахунку 1200 «Кореспондентський рахунок банку в Національному банку України» проводяться суми коштів, які надходять на користь банку та його клієнтів, а також суми коштів за кредитом рахунку, які списуються Національним банком України за доручення банку - власника рахунку за власними операціями, операціями його клієнтів. Тобто на кореспондентському рахунку відображаються фактичні надходження і видатки грошових коштів з/на рахунок банку. 
 
Відповідно до пункту 1.12 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, передбачено алгоритм дій банку у разі неможливості виконання платіжного доручення клієнта через відсутність коштів на кореспондентському рахунку банку, а саме визначено, що за відсутності коштів на кореспондентському рахунку банку платіжне доручення клієнта не виконується.
 
Перевіряючи доводи ПАТ «Банк «Київська Русь» про те, що від продажу на користь відповідача нерухомості, яка мала увійти до ліквідаційної маси, не відбулося реального надходження грошових коштів на рахунок банку, апеляційний суд не надав оцінки довідці уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Білої І. В. від 11 грудня 2018 року № 3461/12 (а.с. 8, т. 5), що відображає стан кореспондентського рахунку ПАТ «Банк «Київська Русь» № НОМЕР_3 , відкритого у Головному управлінні Національного банку України по місту Києву і Київській області (рахунок 
№ НОМЕР_4 «Коррахунок в НБУ (ГК)» в бухгалтерському обліку банку) на 
19 березня 2015 року, у тому числі оборот коштів по вказаному рахунку за вказану дату. 
 
Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції належно не перевірив доводів заявника про те, що саме по собі перерахування коштів з аналітичного рахунку вкладника, відкритого в банку на аналітичний рахунок, відкритий у банку для розрахунку з клієнтами, не може свідчити про реальне надходження коштів клієнта на рахунок банку, може бути лише коригуванням структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань. Саме на перевірку зазначених обставин звертав увагу касаційний суд у постанові від 17 квітня 
2019 року, яку суд апеляційної інстанції з урахуванням діючих нормативно-правових актів, що регулюють зазначене питання, належно не перевірив та не надав оцінки.       
 
Встановлення наслідків за результатами здійснення 19 березня 2015 року операцій з повернення ОСОБА_1 грошових коштів за вкладами, розміщеними на депозитних рахунках у ПАТ «Банк «Київська Русь» має істотне значення для правильної відповіді на питання: чи відбулося реальне надходження коштів на рахунок ПАТ «Банк «Київська Русь» за правочином з відчуження на користь відповідача нерухомого майна. 
 
Передчасними є також висновки судів попередніх інстанцій про не доведеність обгрунтувань позивача про те, що укладенням оспорюваного договору банк надав ОСОБА_1 , як одному з кредиторів банку, переваги (пільги) прямо не передбачені законодавством чи внутрішніми документами ПАТ «Банк «Київська Русь», що вказує на нікчемність оспорюваного правочину, відповідно до положень частини третьої статті 38 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб». Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції у наведеній частині, апеляційний суд не надав оцінки посиланням ПАТ «Банк «Київська Русь» на те, що укладенню правочину з відповідачем щодо відчуження на її користь нерухомого майна передувала відмова ПАТ «Банк «Київська Русь» 10 лютого 2015 року від договору застави майнових прав 
№ 32844-23/14-6 від 24 лютого 2014 року за договором вкладу від 24 лютого 2014 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 , незважаючи на те, що 12 вересня 2014 року банком вже було зареєстровано звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на суму вкладу, що обліковувалася на рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_5 , відкритому у ПАТ «Банк «Київська Русь» на підставі договору вкладу від 24 лютого 2014 року.
 
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, що діяла на час укладення оспорюваного правочину) з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.
 
Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду, є нікчемними (частина третя статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
 
Судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу частини об'єкта нерухомого майна був укладений до запровадження тимчасової адміністрації (з 20 березня 2015 року). Разом з тим, поза оцінкою судів залишилася та обставина, що зазначений правочин був вчинений головою правління ПАТ «Банк «Київська Русь» ОСОБА_3. 19 березня 2015 року, тобто у день призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» Волкова О. Ю.
 
Не є обгрунтованими і додатково наведені апеляційним судом підстави відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Київська Русь», зокрема не залучення до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_4 , з посиланням на те, що оскаржуваним судовим рішенням вирішені питання про права зазначеної особи, оскільки спірне нерухоме майно було набуте ОСОБА_1 у шлюбі з 
ОСОБА_4 , а отже є спільною сумісною власністю подружжя. 
 
Зважаючи на диспозитивність цивільного судочинства, зокрема відсутність заяви ОСОБА_4 з наведенням відповідних обгрунтувань того, що оскаржуваним судовим рішенням вирішені питання про його права та законні інтереси, суд не вправі самостійно зазначати вказані обставини, як можливу підставу відмови у задоволенні позовних вимог. 
 
Верховний Суд також вважає необхідним зауважити, що згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах: 
від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) та від 04 червня 2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), такий спосіб захисту прав як визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є ефективним, оскільки не призводить до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, судам належить перевіряти відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтвердити чи спростовати обставини нікчемності правочину, а в резолютивній частині судового рішення - вирішити питання про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції не усунув неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають істотне значення для її вирішення, у тому числі, не виконав обов`язкових для нього вказівок суду касаційної інстанції, викладених у постанові від 17 квітня 2019 року, а тому оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції не можна вважати таким, що відповідає завданням цивільного судочинства. 
 
Під час нового апеляційного розгляду справи, апеляційному суду необхідно звернути увагу на поcтанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року у справі №826/22323/15, якою залишено без змін постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року в частині визнання протиправними та скасування постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року 
№ 190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» та постанови Правління Національного банку України від 16 липня 2015 року № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь», з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 174 постанови від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 (провадження № 12-17гс19).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи у суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З огляду на висновок касаційного суду щодо результатів вирішення касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору по суті.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Стрюкової Ірини Олександрівни задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           Г. І.Усик
Судді:                                                                                      І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко