Ухвала
Іменем України
 
29 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 289/1413/18
провадження № 61-7740ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2019 року у складі судді 
Луньової Д. Ю. та постанову Житомирського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., 
Григорусь Н. Й., у справі за позовом ОСОБА_1 до Радомишльської міської ради Житомирської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права власності на спадкове майно,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Радомишльської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права власності на спадкове майно.
 
Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його прабаба ОСОБА_3 (рідна баба батька). Після смерті якої відкрилася спадщина на нерухоме майно: 
-       жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами, вартістю 60 000,00 грн, розташований на неприватизованій земельній ділянці площею 1 689 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами, виданого 02 квітня 1974 року № 1106 Виконавчим комітетом Радомишльської міської ради депутатів трудящих Житомирської області, в якому вона помилково зазначена як - « ОСОБА_4 »; 
 
-       земельну часту (пай) площею 3,71 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартістю 9 204 грн, 
яка перебуває у колективній власності Приватно - колективного сільськогосподарського підприємства «Нива» м. Радомишль, на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0158125, виданого 20 грудня 1996 року на підставі розпорядження голови Радомишльської районної державної адміністрації від 20 грудня 1996 року № 383, зареєстрованого 21.07.1997 в Книзі реєстрації сертифікатів за 
№ 123, в якому вона помилково зазначена як - « ОСОБА_5 ».
 
Спадкоємцем померлої за заповітом є його батько - ОСОБА_2 , який відмовився від прийняття спадщини на його користь. 
 
Посилаючись на те, що він є єдиним спадкоємцем, проте не може оформити спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, у видачі яких йому відмовлено через розбіжності у зазначенні прізвища, імені та по-батькові спадкодавця, позивач просив, визнати за ним у порядку спадкування за законом право власності на спадкове майно: жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами, вартістю 60 000,00 грн, розташований на неприватизованій земельній ділянці площею 1 689 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну частку (пай) площею 3,71 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартістю 9 204,00 грн, яка перебуває у колективній власності Пайового колективного сільськогосподарського підприємства «Нива» м. Радомишль.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 
19 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, ОСОБА_1 не дотримався визначеного законодавством порядку оформлення спадщини. Спадкова справа щодо майна померлої ОСОБА_3 не заводилась, ОСОБА_2 до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини за заповітом та законом, або із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців не звертався. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У травні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій він просив рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року скасувати, і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 було залишено без руху, надано заявнику строк до 30 червня 
2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали для подання касаційної скарги у новій редакції відповідно до вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України із зазначенням підстав касаційного оскарження судових рішень та сплати судового збору. 
 
У вересні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 у новій редакції та квитанція про сплату судового збору у належному розмірі.
 
До касаційної скарги додано клопотання про поновлення строку для подання заяви про усунення недоліків касаційної скарги, мотивоване тим, що копію ухвали Верховного Суду від 03 червня 2020 року він отримав 07 вересня 
2020 року, однак з огляду на карантинні обмеження спричинені поширенням респіраторної хвороби Covid-19 не зміг подати заяву про усунення недоліків касаційної скарги у десятиденний строк.
 
За змістом частини першої статті 127 ЦПК України Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
 
Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк (частина четверта статті 127 ЦПК України).
 
Ураховуючи, що наведені заявником причини пропуску строку на касаційне оскарження є поважними, підтверджені належними доказами, клопотання про поновлення строку для подання заяви про усунення недоліків касаційної скарги підлягає задоволенню, а строк для усунення недоліків продовженню.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, оскаржувані судові рішення є необгрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а висновки судів не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема суди попередніх інстанцій не врахували, що заявник не може отримати свідоцтво про право на спадщину шляхом звернення до нотаріуса, оскільки правовстановлюючі документи містять розбіжності. Отримання постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину є лише формальністю, а тому заявник не позбавлений права відразу звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень, у поданій на усунення недоліків касаційній скарзі, заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, що суди попередніх застосували норми права без урахування висновків Верховного Суду викладених у постанові від 
02 жовтня 2019 року у справі № 175/2317/16-ц про те, що саме мета звернення із заявою про встановлення юридичного факту дає підстави зробити висновок чи дійсно факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки та від 31 січня 
2020 року у справі №350/1850/17 про те, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Однак суди зазначеного не урахували, оскільки не надали належної правової оцінки наявним у справі доказам.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частинипершої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 18 жовтня 2000 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Бойком В. М. 01 березня 2000 року, згідно з яким ОСОБА_3 все своє майно заповіла ОСОБА_2 . 
 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_2 . 
 
Згідно з копією сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ 
№ 0158125, виданого на підставі рішення Радомишльської районної державної адміністрації від 20 грудня 1996 року № 383, ОСОБА_5 , яка проживає в м. Радомишль Житомирської області, належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Приватно - колективного сільськогосподарського підприємства «Нива» розміром 3,71 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).
 
Згідно з копією свідоцтва № 1106 на право особистої власності на жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами, виданого 02 квітня 1974 року виконавчим комітетом Радомишльської міської ради депутатів трудящих,  ОСОБА_6 належить на праві особистої власності жилий будинок у АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_7 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 , крім померлої в зазначеному будинку ніхто не зареєстрований.

Згідно з витягом із Реєстру прав власності на нерухоме майно, будинок за адресою:    АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності померлій особі - ОСОБА_3 .
 
Радомишльська державна нотаріальна контора, на запит суду, надала відомості про те, що перевіркою, проведеною за даними спадкового реєстру та по алфавітним книгам обліку спадкових справ за 2000 - 2019 роки, встановлено, що до Радомишльської державної нотаріальної контори Житомирської області спадкоємці ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявами про прийняття спадщини, заявами про відмову від прийняття спадщини, заявами про відмову від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців або заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину - не зверталися, спадкова справа після померлої ОСОБА_3 Радомишльською державною нотаріальною конторою не заведена.
 
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми, у тому числі щодо обсягу спадкової маси та кола спадкоємців за законом ЦК УРСР 1963 року.
 
Спадкування здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК УРСР).
 
Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР).
 
Частиною першою статті 549 ЦК УРСР 1963 року визначено дії, що свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Статтею 560 ЦК УРСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину.
 
Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).
 
Відповідно до положень статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.
 
Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини.
 
При цьому ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом.
 
Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до глави 4 Закону України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
 
Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.
 
З наведеного вбачається, що зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання щодо видачі ОСОБА_1 , нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.
 
Установивши, що спадкова справа щодо майна померлої ОСОБА_3 не заводилась, ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_1 із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину до нотаріуса не зверталися, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. 
 
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 2-390/2006 та від 
26 серпня 2020 року у справі № 636/4329/16-ц.
 
Перевіряючи наведені ОСОБА_1 підстави для відкриття касаційного провадження, зокрема, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 31 серпня 
2020 року у справі № 350/1850/17 та від 02 жовтня 2019 року у справі 
№ 175/2317/16-ц, Верховний Суд вважає їх необгрунтованими, оскільки встановлені судами фактичні обставини справи та застосовані норми матеріального права не є подібними.
 
Так, у справі № 350/1850/17 Верховний Суд зробив висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шести місяців з дня відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Дитині належить право на спадкування за законом після смерті батька згідно зі статтею 1261 ЦК України, а не відповідно до статті 1276 цього Кодексу у порядку спадкової трансмісії. 
 
Предметом судового розгляду у справі № 175/2317/16-ц була заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що спірний будинок на момент укладання договору купівлі-продажу був об`єктом незавершеного будівництва.
 
Посилання заявника на не урахування судами попередніх інстанцій правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, також є необгрунтованими, оскільки у зазначеному правовому висновку Велика Палата Верховного Суду вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а тому якщо не встановлено порушень порядку надання та отримання доказів судами попередніх інстанцій, у суду касаційної інстанції відсутні повноваження здійснювати переоцінку доказів.
 
Натомість у даній справі, відмовляючи у задоволенні позву, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не дотримався встановленого порядку отримання свідоцтва про право на спадщину, а не у зв`язку із недоведеністю позовних вимог. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
В силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суди повно та всебічно з`ясували обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та ухвалили судові рішення, відповідно до висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 
1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для подання заяви про усунення недоліків касаційної скарги задовольнити.
 
Продовжити ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Радомишльської міської ради Житомирської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права власності на спадкове майно, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:	Г. І. Усик     І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак