П О С Т А Н О В А
                                        І М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И
 
13 жовтня 2020 року                                                                                     м. Київ
        
Справа № 754/16904/19
Провадження: № 22-ц/824/11437/2020
 
            Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
            головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,
            суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.
 
            розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Беззубця Олександра Леонідовича в інтересах ОСОБА_1 
            на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Зотько Т.А., 
            у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,
в с т а н о в и в :

В листопаді 2019 року  ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи мвої вимоги тим, що 13.11.2010 року між нею та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.06.2019 року розірвано. Під час перебування в шлюбі у подружжя народилась спільна дитина - донька ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наразі вона, позивачка, самостійно здійснює повноцінний догляд та виховання доньки, сприяє її розвитку та становленню. Відповідач всіляко ухиляється від сплати аліментів та не надає їй в добровільному порядку кошти на утримання їх спільної дитини. За таких підстав просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3000 грн починаючи з 25.11.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року позов ОСОБА_2 , задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі -  3000,00 грн., щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 25.11.2019 р., і до досягнення дитиною повноліття.
 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. 
 Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Беззубець О.Л. в інтересах ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнувши з нього аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 25 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції в порушення цивільно-процесуального законодавства ухвалив рішення за його відсутності, не повідомивши його належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що позбавило його права надати суду докази та заперечення проти позову. Вказав, що суд не врахував тієї обставини, що він має постійне місце роботи, його заробітна плата у середньому складає 5040 грн, а тому визначений судом розмір аліментів у розмірі 3000 грн не відповідає його доходу.
13 серпня 2020 року Київським апеляційним судом відкрито провадження у даній справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга   підлягає задоволенню частково.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом,13.11.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них  ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина - донька ОСОБА_3 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.06.2019 року шлюб  між сторонами розірвано.
Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач за віком є працездатним, відомостей про наявність на утриманні інших дітей чи непрацездатних дружини, батьків до суду не надійшло, враховуючи обставини, передбачені ст.182 СК України, та вважав можливим стягувати з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої доньки аліменти у розмірі 3000 грн, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Установивши, що малолітня дитина проживає разом із матір`ю і перебуває на її утримані, а батьки в добровільному порядку не домовились про участь в утриманні доньки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення аліментів та обґрунтовано стягнув їх, починаючи від дня пред`явлення позову.
 Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу в частині зміни способу стягнення розміру аліментів з твердої грошової суми на частку від доходів, адвокат Беззубець О.Л. в інтересах ОСОБА_1 посилався до довідку про доходи, згідно якої розмір заробітної плати відповідача складає в середньому 5000 грн на місяць.
Перевіряючи такі доводи апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що за позовом платника аліментів може бути зменшено раніше встановлений розмір аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, зокрема, зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я, тоді як право вимагати зміни способу присудження аліментів має лише одержувач аліментів.
Отже, Сімейний кодекс України вказує на можливість зміни способу стягнення аліментів лише на вимогу одержувача аліментів, а не їх платника.
За таких підстав, вимоги апеляційної скарги щодо зміни рішення суду першої інстанції в частині способу стягнення аліментів є безпідставними.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що частина 11 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі   № 6-143цс13 міститься висновок про те, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Така правова позиція висловлена Верховним Судом і у постановах від 14 серпня  2019 року у справі № 524/7388/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 194/629/17?ц та від 24 лютого 2020 року у справі № 539/3532/18.
Безпідставними та неприйнятними, на думку колегії суддів, є посилання відповідача на те, що він не має змоги сплачувати аліменти на утримання дитини у встановленому судом розмірі з огляду на розмір його заробітної плати.
Колегія суддів завертає увагу на те, що відповідно до положень СК України кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. 
Частиною 1 статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. 
Отже, на батьків покладається обов`язок утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення повноліття, при цьому, при визначенні розміру аліментів у першу чергу слід акцентувати увагу на захисті прав дитини, забезпеченні належних умов проживання та її гармонійному розвитку.
Згідно із Законом України «Про Державний бюджет на 2020 рік» (стаття 7) з 1 січня 2020 року для дітей віком до 6 років прожитковий мінімум становить 1779 грн, а для дітей віком від 6 до 18 років - 2218 грн.
Ураховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, заявлений позивачкою розмір аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3000 грн є достатнім для забезпечення потреб дитини дев`ятирічного  віку. 
Доводи  адвоката БеззубцяО.Л. в інтересах ОСОБА_1   щодо низького рівня доходу відповідача, колегія суддів вважає не прийнятними з огляду на його, відповідача, здоровий фізичний стан, відсутність обмежень у виборі роботи з гідним рівнем заробітної плати та працевлаштування.  Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази перебування інших осіб на його утриманні. Ці доводи є відверто цинічними, оскільки забезпечення належного рівня життя своїх дітей є обов`язком батька. 
Доводи апеляційної скарги, щодо проживання позивачки разом із матір`ю відповідача, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1   аліментів у визначеному розмірі та не позбавляють його, як батька, обов`язку утримувати свою дитину на належному рівні з урахуванням  принципу забезпечення найкращих інтересів дитини.
Щодо доводів апеляційної  скарги про неналежне повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи колегія суддів вважає за необхідне відмітити наступне.
За ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до положень статті 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
У випадку, передбаченому частиною 2 статті 274 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: 1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або 2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.
Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.
Згідно ч.ч. 1-5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Приймаючи до уваги предмет позову, суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі визначив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження.
Так, ухвалою Деснянського районного суду від 26 листопада 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Роз`яснено, що відповідач має право у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у порядку, передбаченому ст.ст.178, 191, 278 ЦПК України. Одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копія відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Відповідач має право подати до суду заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів у п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив в порядку, передбаченому ст.ст.180, 278 ЦПК України, подавши до суду також документи, що підтверджуються надіслання (надання) заперечень і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
Також роз`яснено сторонам, що за клопотанням  однієї із сторін або з власної ініціативи суду може проводити розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України.
Згідно з вимогами ч.7 ст.279 ЦПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом, або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Відповідач має право подати в строк для подання відзиву зустрічну позовну заяву (ст.193 ЦПК України).
Оскільки для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження судове засідання не проводиться, роз`ясненосторонам, що у відповідності ч.3 ст.279 ЦПК України процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі (передбачені ст.ст. 39, 49, 51, 52, 53, 91, 93 ЦПК України), можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Копію вказаної ухвали суду направлено учасникам справи 26.11.2019 року. (а.с. 16,17).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи наявний адресований відповідачу конверт з відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с.19), що не може свідчити про належне повідомлення ОСОБА_1 про рух справи, зокрема, про відкриття провадження у справі та наслідки вчинення чи не вчинення відповідних процесуальних дій.
Учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (пункти 2, 3 частини 1статті 43 ЦПК України).
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 З огляду на викладене, колегія суддіввважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що стало наслідком порушення його прав, перебачених пунктами 2, 3 частини 1 статті 43 та ст.ст.178, 191, 278 ЦПК України. 
За приписами п. 3 ч. 3  ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Суд першої інстанції по суті заявлених позовних вимог дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_2 , проте в порушення вимог процесуального закону розглянув справу за відсутності належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи, що є безумовною підставою для скасування судового рішення.
За таких підстав, апеляційна скарга   ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1  підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Беззубця Олександра Леонідовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.  
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 (три тисячі) грн, щомісячно (сума підлягає індексації відповідно до закону), починаючи з 25.11.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

 
Головуючий                                                                                                    Т.О. Невідома

Судді                                                                                                     А.А. Пікуль

                                                                                                            Д.Р. Гаращенко