Постанова 
Іменем України 
3 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 644/4023/17
провадження № 51-3957 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –                                  ОСОБА_1 ,
суддів:                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі                                   ОСОБА_4 ,
за участю прокурора                         ОСОБА_5 ,
захисника в режимі 
відеоконференції                              ОСОБА_6 
розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12017220530001423  за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в             с. Зачепилівка Зачепилівського району Харківської області, зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, 
за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від                  28 травня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, на 5 років обмеження волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з часу прибуття і постановки засудженого на облік до установи відбування покарання.
Зараховано ОСОБА_7 в строк відбуття покарання час тримання його під вартою з 31 травня 2017 року по 2 червня 2017 року включно за правилами ч. 1              п. «в» ст. 72 та ч. 5 ст. 72 КК України, із співвідношення одному дню попереднього ув`язнення дорівнює два дні позбавлення волі та одному дню позбавлення волі дорівнює два дні обмеження волі. 
Вирішено питання про речові докази у провадженні.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 травня 2020 року цей вирок залишено без зміни. 
За вироком суду, 30 травня 2017 року приблизно о 19 годині у кімнаті гуртожитку              АДРЕСА_2 , під час сварки на побутовому ґрунті між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , останній, діючи з раптово виниклим умислом, направленим на заподіяння тілесних ушкоджень, у своїй кімнаті № 67 взяв молоток, з яким повернувшись до кімнати № 70, попередив ОСОБА_8 про необхідність закінчення конфлікту, при цьому, погрожуючи останньому. Після чого, навмисно наніс ОСОБА_8 удар молотком по голові, від якого останній розлютився, та став йти на ОСОБА_7 . При цьому, останній, усвідомлюючи протиправність своїх дій, наніс приблизно сім неспрямованих ударів по голові молотком ОСОБА_8 , розуміючи, що дані тілесні ушкодження є небезпечними для життя потерпілого в момент їх заподіяння. В подальшому, ОСОБА_7 попросив сусідів викликати швидку допомогу, та дочекавшись яку, з місця події пішов, викинувши молоток у вікно. З отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_8 був госпіталізований до лікарні, де            ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи ОСОБА_8 були спричинені тілесні ушкодження, з яких сім поверхневих забійних ран голови – це легкі тілесні ушкодження по критерію короткочасного розладу здоров`я, та забійна рана в тім`яно-потиличній області справа, дном якої з`явився втиснутий перелом з ушкодженням речовини головного мозку та внутрішньочеревний крововиливом – це тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя. 
Причиною смерті ОСОБА_8 стала важка черепно-мозкова травма та її ускладнення – набряк- дислокація стовбуру головного мозку.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за                       ч. 1 ст. 115 КК України, однак суд дійшов висновку про недоведеність його вини в пред`явленому обвинуваченні, і його дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.  
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону України та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує на те, що судом апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 419 КПК України проігноровані і залишені без розгляду доводи сторони обвинувачення щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 саме за ч. 1 ст. 115 КК України.  Зазначає, що характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених ОСОБА_7 , локалізація та кількість ударів молотком в ділянку голови, механізм їх спричинення, в сукупності свідчить про те, що обвинувачений мав прямий умисел на позбавлення життя ОСОБА_8 , про що свідчить також відношення останнього до потерпілого, яке тривалий час до настання події було неприязне; те, що події вчинення злочину передувала сварка; і, що в даній ситуації, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті ОСОБА_8 для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має. Вказує на те, що доводи сторони обвинувачення, викладені в апеляційній скарзі щодо призначення покарання ОСОБА_7 без застосування положень ст. 69 КК України, судом апеляційної інстанції залишені без розгляду, та судом не зазначено обґрунтування наявності підстав для застосування ст. 69 КК України.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор доводи касаційної скарги підтримала частково, в частині застосування         ст. 69 КК України, просила ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 
Захисник заперечив проти задоволення касаційної скарги прокурора. 
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у межах касаційної скарги.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при перекваліфікації дій засудженого з             ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, колегія суддів дійшла наступного висновку. 
Так, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння  тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. 
Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і  локалізацію  поранень та інших  тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку  винного  і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві  настання смерті  охоплюється  умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд, кваліфікуючи дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України, виходив із встановлених обставин кримінального правопорушення, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.
Так, судом обґрунтовано надано оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_7 , який, протягом всього розгляду справи надавав суду правдиві пояснення, та які знайшли своє підтвердження в доказах, показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . Судом проаналізовано обставини, що передували подіям 30 травня 2017 року, враховано, що ОСОБА_7 раніше мав конфлікт на побутовому ґрунті з ОСОБА_8 внаслідок поведінки останнього.
Правильно суд поклав в основу вироку і дані висновки судово - медичної експертизи № 201-А/17 від 22.06.2017 року, які свідчать про сім поверхневих забійних ран голови, які є легкими тілесними ушкодженнями по критерію короткочасного розладу здоров`я; та забійна рана в тім`яно-потиличній області справа, дном якої з`явився втиснутий перелом з ушкодженням речовини головного мозку та внутрішньочеревним крововиливами, яка є тяжким тілесним ушкодженням по критерію небезпеки для життя. Між отриманими ОСОБА_8 тілесними ушкодженнями та настанням його смерті вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок.
Враховуючи в сукупності встановлені об`єктивні обставини справи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7  діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю потерпілого, а отже відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично були заподіяні, а саме за спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що потягли за собою смерть потерпілого. 
При цьому, суд обґрунтовано зазначив, що з урахуванням характеру, кількості та локалізації нанесених ударів за умови використання для цього саме такого знаряддя як молоток не може беззаперечно свідчити про наявність в обвинуваченого умислу на позбавлення життя потерпілого.
Апеляційний суд, переглядаючи справу за апеляційною скаргою прокурора, належним чином проаналізував встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, наявні докази, мотиви, з яких суд виходив, постановляючи вирок, та вказав, що сама поведінка обвинуваченого під час заподіяння шкоди та після цього, зокрема ініціювання доставлення потерпілого до лікарняного закладу, саме з метою надання йому медичної допомоги, активна участь у придбанні для нього ліків, свідчать про відсутність у обвинуваченого умислу на позбавлення життя потерпілого.
Суд касаційної інстанції погоджується з висновком, що за встановлених судами фактичних обставин провадження, кваліфікація вчиненого  ОСОБА_7   діяння за ч. 2 ст. 121 КК України є правильною.
Безпідставними колегія суддів вважає доводи прокурора про призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
За ст. 65 КК України особі, котра вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Відповідно до вищевказаної норми зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинені злочини, визначаються ст. 69 КК України.
Колегія суддів вважає, що в цьому кримінальному провадженні при прийнятті рішення про призначення виду й розміру покарання суд не порушив вищевказаних положень закону.
Так,  суд першої інстанції взяв до уваги, що обвинувачений має постійне місце роботи, позитивну характеристику як за місцем роботи, так і за місцем проживання, наявність постійного місця реєстрації та проживання, наявність на утриманні батьків пенсіонерів та малолітньої дитини, стан здоров`я ОСОБА_7 , який є ВІЛ інфікованим, хворіє на гепатит «С», має ряд хронічних захворювань. Прийнято до уваги судом дії ОСОБА_7 після вчинення злочину, зокрема, надання матеріальної допомоги під час перебування потерпілого в лікарні та поховання потерпілого.
При цьому обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 судом визнано щире каяття у вчиненому злочині, активне сприяння розкриттю злочину, та не встановлено обставин, які обтяжують покарання.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що за встановлених обставин, які істотно знижують суспільну небезпечність ОСОБА_7 та поряд із наявними обставинами, що пом`якшують покарання та відсутність тих, що обтяжують покарання, можливо застосування положень ст. 69 КК України та призначення покарання нижче найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, проте з його реальним відбуттям.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене засудженому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, у вигляді п`яти років обмеження волі, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, належним чином перевірив викладені у ній доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, обґрунтовано визнав їх безпідставними і свої висновки, з якими погоджується колегія суддів, належним чином мотивував у своєму рішенні.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З урахуванням того, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів не встановила, касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПКУкраїни, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 28 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                         ОСОБА_3