Ухвала        
20 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 343/413/20
провадження № 61-16505ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року та ухвалу цього ж суду від 12 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області, Держаної казначейської служби України, Прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України, Прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням.
Позов обґрунтувала тим, що 22 березня 2019 року їй повідомлено про підозру, після чого прокурор Дем`янко В. В. незаконно затвердив обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12015090160000010, відомості про яке внесено до ЄРДР 05 січня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України, а справу передано до суду.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 січня 2020 року кримінальне провадження № 12015090160000010 щодо неї закрито.
Вважала, що за період з моменту повідомлення їй про підозру до дня постановлення ухвали Івано-Франківським апеляційним судом їй необхідно відшкодувати моральну шкоду за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Крім того, їй необхідно відшкодувати шкоду, завдану незаконним кримінальним переслідуванням, яке тривало поза межами розумного строку згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України».
Ураховуючи наведене, просила стягнути з Державного бюджету України на її користь сукупний розмір завданої моральної шкоди у розмірі 47 230 грн та 67 325 грн - за тривале незаконне переслідування, 20 000 грн - витрат на правничу допомогу.
Рішенням Долинського районного суду від 10 серпня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сукупний розмір завданої моральної шкоди за тривале незаконне переслідування у розмірі 114 555 грн та 20 000 грн - витрат на правничу допомогу.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач, перебуваючи під слідством та судом впродовж значного періоду часу дійсно зазнала моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зав`язків, погіршення стосунків із оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, що надає позивачу право на отримання компенсації. Стягуючи витрати на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач понесла витрати на правничу допомогу у зв`язку з кримінальним переслідуванням, яке завершене з реабілітуючих підстав.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року апеляційну скаргу прокурора Івано-Франківської області задоволено частково. Рішення Долинського районного суду від 10 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 47 230 грн. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що з дня повідомлення особі про підозру - 22 березня 2019 року до постановлення ухвали Івано-Франківським апеляційним судом від 23 січня 2020 року про закриття кримінального провадження минуло 10 місяців. З огляду на суть, послідовність та черговість процесуальних дій у кримінальному провадженні, суд апеляційної інстанції вважав, що розгляд справи здійснено у межах розумного строку. Тому у частині вимог про відшкодування 67 325 00 грн за тривале незаконне переслідування підстав для задоволення позову відсутні. В іншій частині позовних вимог суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу відмовлено.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що заявником на підтвердження фактичних витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції не надано суду жодного доказу, що свідчить про оплату послуг адвоката. 
У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України). 
Ціна позову у цій справі становить 114 555 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100=210 200 грн). 
Отже, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
У касаційній скарзі немає посилання на зазначені випадки.
Підстави для висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, відсутні.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на постанову апеляційного суду у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.
Також не підлягає касаційному оскарженню й ухвала Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 про щодо відмови ухвалити додаткове рішення щодо компенсації витрат на правничу допомогу, оскільки, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною, а тому всі судові рішення у такій справі не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року та ухвалу цього ж суду від 12 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області, Держаної казначейської служби України, Прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник
                                                                                                                        С. О. Погрібний