22-ц/804/3415/20 
                                                                                2-5863/2008 
                                               
Головуючий у І інстанції Томілін О.М. Єдиний унікальний номер 2-5863/2008     
Номер провадження 22-ц/804/3415/20
Доповідач Барков В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В.М.,
суддів  Мальцевої Є.Є.,
   Мироненко І.П.,
секретар  Сікора М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2020 року у справі за заявою адвоката Лебедєва Олександра Вячеславовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2008 року ОСОБА_2 звернулася до із позовом до Маріупольської міської ради про визнання права власності посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27 липня 2000 року, вона є власником 7/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що складає квартиру АДРЕСА_2 . Через те, що її квартира була переобладнана без відповідного дозволу із самочинно побудованими будівлями, виникли труднощі з оформленням права власності на неї, через що вона і звернулась до суду із позовом.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. 
У вересні 2020 року представник позивачки – ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2020 року у задоволені заяви про ухвалення додаткового рішення було відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2020 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд в супереч вимогам ст. 270 ЦПК України та правовій позиції ВС, викладеній в постанові від 24 червня 2020 року у справі № 759/9300/13-ц, відмовив в ухваленні додаткового рішення з причин неможливості утворити склад суду, який розглянув справу по суті.
Відповідачем письмовий відзив на апеляційну скаргу представника позивача на час розгляду справи не наданий.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник Маріупольської міської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином телефонограмою та судовою повісткою (а.с. 85-86, 88), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Лебедєва О.В., який просив скаргу задовольнити, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив із того, що рішення суду від 02 жовтня 2008 року було ухвалене під головуванням судді Чаку Є.В., який переведений до іншого суду, а тому розглядати заяву про ухвалення додаткового рішення іншим складом суду неможливо, оскільки це суперечить ст. 270 ЦПК України.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.
Частиною першою статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Аналіз змісту статті 270 ЦПК України у системному зв`язку з іншими нормами права, дає підстави для висновку, що вказана процесуальна норма не встановлює беззаперечний обов`язок ухвалення додаткового рішення виключно в такому ж складі суду (суддів), що ухвалив рішення, оскільки у цьому разі законодавець використовує формулу суд, що ухвалив рішення як суддівська інституція, а не конкретних суддів суду.
Крім того, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суд з прав людини у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).
Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
При цьому, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права – це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення як у правотворчу, так і у правозастосовну діяльність. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості та ідеї права.
Статтями 33-35 ЦПК України визначені особливості визначення складу суду, у тому числі колегії суддів та у разі необхідності заміни судді, та порядку вирішення питань при колегіальному розгляді справи.
Зміст частин першої та другої статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що головне значення додаткового рішення полягає у забезпеченні повного та всебічного розгляду справи шляхом процесуального виправлення недоліків, допущених судом внаслідок неналежного виконання вимог частини першої статті 264 ЦПК України.
Крім того, додаткове рішення шляхом його подальшого виконання спроможне забезпечити реальний захист прав та інтересів позивача, з метою відновлення або захисту яких останній звертався до суду з конкретно визначеними позовними вимогами, які суд за відсутності процесуальних перешкод повинен вирішити по суті.
При цьому необхідно ураховувати, що виконання судових рішень є складовою частиною судового розгляду, а також важливим фактором, що забезпечує захист прав і законних інтересів громадян. Обов`язковість виконання судового рішення є одним із основних принципів цивільного судочинства.
Таким чином, відсутність судді, що ухвалював у цій справі судове рішення, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 759/9300/13-ц.
За таких обставин, ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати.
У своїй заяві ОСОБА_1 просив ухвалити додаткове рішення, оскільки стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення (п. 1 ч.1 ст. 270 ЦПК України).
З тексту позовної заяви вбачається, що позивачка ОСОБА_2 просила суд ухвалити рішення яким визнати за нею право власності на самовільно збудовані будівлі: квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 78 м2, житловою площею 25,2 м2, нежитлову прибудову літ. А3-1, гараж літ. Ш-1, гараж літ. Ю-1 та ввести їх до складу домоволодіння розташованого по АДРЕСА_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2008 року визнано за позивачкою право власності на самочинно побудовану нежитлову прибудову (літера А3-1), гараж (літера Ш-1), гараж (літера Ю-1), що розташовані на земельній ділянці в АДРЕСА_1 та введено їх до складу домоволодіння, розташованого за тією ж адресою. Також визнано за позивачкою право власності на самочинно переобладнану квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 78 м2, житловою 25,2 м2.
Таким чином суд повністю задовольнив позов ОСОБА_2 і позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, стосовно яких не ухвалено рішення, відсутні, а відтак відсутні й підстави для ухвалення додаткового рішення у справі.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення необхідно відмовити.
Керуючись ст.ст. 270, 374, 376, 379 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2020 року – скасувати.
В задоволенні заяви адвоката Лебедєва Олександра Вячеславовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового рішення суду – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 30 листопада 2020 року.

Судді       В.М. Барков

І.П. Мироненко

Є.Є. Мальцева