КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №756/2830/16-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/14851/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
16 грудня 2020 року                                                   місто Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., 
Шкоріної О.І., із участю секретаря Линок В.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_22 , ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщенням,
В С Т А Н О В И В :
25 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_22 , ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради від 24 вересня 1973 року №2663 ОСОБА_5 виданий ордер №209500 серії Г на право зайняття чотирьох кімнат в квартирі АДРЕСА_1 , на сім`ю, до складу якої входять : ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 . 
Основний квартиронаймач, ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У 1992 році позивач був засуджений і відбував покарання у місцях позбавлення волі, у зв`язку із чим, 21 липня 1992 року, знятий з місця реєстрації. 
Після відбуття міри покарання, з 29 листопада 2004 року, проживав за вищезазначеною адресою разом із матір`ю - ОСОБА_6 та братами - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
Після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та брата ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , він проживав з відповідачами у квартирі.
Однак, вони заперечують проти його реєстрації за місцем проживання, через те, що квартира є неприватизованою. 
Посилаючись на положення, ст.ст. 64, 65 ЖК України, після уточнення позовних вимог у травні 2016 року, просив суд задовольнити пред`явлені вимоги.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що з досліджених судом матеріалів справи не встановлено та позивачем не надано переконливих доказів, що з часу його звільнення з місця позбавлення волі, а саме 29 листопада 2004 року, по дату звернення до суду з позовом -лютий 2016 року, що він повернувся у квартиру АДРЕСА_1 , для постійного проживання, що свідчить про те, що він відмовився від свого права користування спірним житловим приміщенням.
Посилаючись в позовній заяві, що він сплачував комунальні послуги з утримання житла, жодних доказів в підтвердження викладених обставин не надає.
Будь-яких належних та допустимих доказів його постійного проживання, ведення господарства, витрат по утриманню житла, та ( або ) перебування у житловому приміщенні його речей, одягу, що б свідчило про наявність тісних та сталих зв`язків саме зі спірним житловим приміщенням, позивачем не надано.
Судом досліджено пропорційність втручання в право відповідача ОСОБА_2 вільно користуватися житловим приміщення, наймачем якого вона є, згідно розпорядження Оболонської районної у місті ради м. Києва про внесення змін в договори найму житлових приміщень №436 від 29 липня 2016 року, в якому вона проживає разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 та синами.
ОСОБА_1 не є членом родини відповідачів, з 2004 року після звільнення з місць позбавлення волі не вчиняв дії, щодо вселення та місця своєї реєстрації за адресою тимчасово збереженого майна, впродовж тривалого часу не цікавився його утриманням, не вчиняв дії, щоб свідчили про його зацікавленість у спірному приміщенні, як місці його постійного проживання.
Як убачається з матеріалів справи, позивач вчиняв сімейні сварки та порушував громадський порядок, за що притягувався до адміністративної відповідальності, що свідчить про неможливість його спільного проживання разом із родиною відповідачів та надання йому права користування квартирою, в якій він тривалий проміжок часу не проживав разом із сім`єю відповідача буде непропорційним втручанням в їх сімейне життя.
З огляду на наявне у позивача місце проживання, яке ним особисто зазначене в посвідченій нотаріальній довіреності по АДРЕСА_2 , виданої ОСОБА_1 на представлення його інтересів в суді ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , яка також зазначена, як місце проживання у договорі про надання правничої допомоги від 19 жовтня 2016 року, укладеному між позивачем та адвокатським об`єднанням «Романцова, Бончева і партнери», що свідчить про наявне у ОСОБА_1 місце для постійного проживання, відмова у визнанні права користування спірним житлом, не призведе до порушення його прав на житло.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.
Просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, на підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради №2663 від 24 вересня 1973 року, виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів ОСОБА_5 виданий ордер №209500 серії Г на право зайняття чотирьохкімнатної квартири 
АДРЕСА_1 на сім`ю у складі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 ( а.с. 9 т. 1 ).
ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_1 , з 06 вересня 1988 року та знятий з реєстраційного обліку через засудження 21 липня 1992 року ( а.с. 62 т. 1 ).
Згідно свідоцтва про смерть від 09 лютого 1990 року, виданого Подільським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Києва, квартиронаймач ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 12 т. 1 ).
Протягом 2015-2016 р.р. померли і ОСОБА_6 , ОСОБА_10    та ОСОБА_11 ( а.с. 13, 14, 60 т. 1 ).
Згідно із вироком Мінського районного суду м. Києва від 03 червня 1992 року, позивач ОСОБА_1 засуджений до позбавлення волі на строк три роки ( а.с. 65-67 т. 1 ).
Вироком Мінського районного суду м. Києва від 02 липня 1995 року ОСОБА_1 засуджено до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців 
( а.с. 68-69 т. 1 ).
На той же строк позивач засуджений і вироком Ватутінського районного суду м. Києва від 28 лютого 2000 року ( а.с. 70-72 т. 1 ).
Згідно останнього вироку суду, місцем проживання позивача - ОСОБА_1 зазначено АДРЕСА_3 
( а.с. 70 т. 1 ).
Відповідно до довідки, виданої Державним департаментом з питань виконання покарань, ОСОБА_1 звільнений з Бучанської ВК-85 у зв`язку із відбуттям покарання 29 листопада 2004 року ( а.с. 73 т. 1 ).
Однак, в шестимісячний строк, протягом якого за ним зберігалося жиле прощення відповідно до положень ст. 71 ЖК України, позивач до квартири не вселився.
Станом на 16 березня 2016 року, за вищезазначеною адресою проживають та зареєстровані 4 особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою КП «Житлосервіс «Приозерне» від 29 квітня 2016 року ( а.с. 82 т. 1 ).
Відповідно до довідок Оболонського управління поліції ГУ НП в місті Києві від 24 квітня 2016 року та 23 травня 2016 року, виданих ОСОБА_2 , зазначено, що ОСОБА_1 веде антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напрями, вчиняв сімейні сварки, насильство в сім`ї, та порушував громадський порядок, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. 
У квартирі 
АДРЕСА_1 продовж року не проживає ( а.с. 84, 85 т. 1 ).
Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд правовим обґрунтуванням, з яким погоджується і апеляційний суд, зазначив наступне.  
Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду ( стаття 47 Конституції України ).
Згідно із ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ( заява № 30856/03 ) від 02 грудня 2010 року ( остаточне рішення 02 березня 2011 року ). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створене. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» ( Prokopovich v. Russia ), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI ). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» 
( рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» ( Saviny v. Ukraine ), заява № 39948/06, пункт 47 ). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування ( рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» ( Vlasov v. Russia ), заява №78146/01, пункт 125 ). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам ( рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» ( Ozturk v. Turkey ) [ВП], заява №22479/93, пункт 55, ECHR 1999-VI ).
Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрації в ньому. Обов`язковими умовами для цього є: 1) встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки, та 2) відсутність без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п.9 Постанови Пленуму №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право ( намір ) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Відтак, місцевий суд, із врахуванням викладеного, на переконання апеляційного суду, обґрунтовано прийшов до переконання про відсутність у позивача права користування спірним жилим приміщенням, а тому, відповідно, правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
При цьому, суд першої інстанції зроби свій висновок щодо заявленого позову на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів відповідно до положень ст.ст. 77-81 ЦПК України.
Окрім цього, він ( суд ) здійснив їх належну оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об`єктивному та безпосередньому дослідженні зазначених доказів, в т.ч. пояснень свідків   ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,  ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , згідно положень ст. 89 ЦПК України. 
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 9, 64, 65, 71 ЖК УРСР, ст.ст. 5, 13, 76-81, 89, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 65, 71 ЖК УРСР, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 77-81, 78, 263 ЦПК України, з точки зору апеляційного суду та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.
Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, про те, що показами свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 підтверджується факт постійного проживання позивача у спірній квартирі, на переконання апеляційного суду та в силу викладеного, спростовуються іншими доказами по справі, які суд відніс до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів відповідно до положень ст.ст. 77-81 ЦПК України, зокрема, показами свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , відповідно яких   позивач періодично з`являвся в зазначеній квартирі, однак постійно там не проживав.
Також не заслуговують на увагу доводи апелянта і про те, що актом про проживання від 20 січня 2016 року ( а.с. 15 т. 1 ) підтверджується факт проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 та того, що там знаходяться його особисті речі, оскільки зазначений документ є копією невідомого походження.
Копіями невідомого походження, як зазначено у  правових позиціях Верховного суду України у справах №6-57743св10, №6-29420св10, є будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставленням із оригіналом.
Разом з тим, ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції такої можливості щодо перевірки справжності цього акту шляхом співставленням із оригіналом позивачем не надано.
Окрім цього, не всі особи, що в ньому зазначені, поставили свої підписи.
При цьому, в силу викладеного і як вважає суд другої інстанції, не можуть бути задоволені заявлені позовні вимоги і з огляду на положення Закону України «Про соціальну адаптацію  осіб, які відбувають чи відбули покарання у виді обмеження волі або позбавлені волі на певний строк», на який посилається у позові   ОСОБА_1 .
Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.
Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.
Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 89, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_22 , ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщенням - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 

Головуючий                                                                А.С. Сержанюк

Судді:                                                                          В.В. Гуль

                                                                                                          О.І. Шкоріна