УХВАЛА

02 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 140/2044/19
адміністративне провадження № К/9901/26948/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Дашутіна І.В.,
суддів: Шишова О.О.,  Яковенка М.М., 

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення  Волинського окружного адміністративного суду від  21.02.20  та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.09.20 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування рішення, податкового повідомлення-рішення та вимоги про сплату боргу (недоїмки),
у с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення № 0005791302 від 02.04.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на суму 47969 грн 42 коп., в тому числі за податковим зобов`язанням в сумі 38375 грн 54 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 9593 грн 88 коп.; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 0005771302 від 02.04.2019, яким застосовано до позивача штрафні санкції в сумі 19991 грн 10 коп.; вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0005781302 від 02.04.2019 на суму боргу по єдиному внеску станом на 02.04.2019 в сумі 140162 грн 21 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12.02.2019 по 04.03.2019 контролюючим органом проведено документальну планову виїзну перевірку СПД ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2018, за результатами якої складено акт № 4304/03-20-13-02/ НОМЕР_1 .
На підставі вказаного акта перевірки ГУ ДФС у Волинській області контролюючим органом сформовано податкові повідомлення рішення № 0005791302 від 02.04.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 47969,42 грн, №0005801302 від 02.04.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб на суму 575642,10 грн та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 0005771302 від 02.04.2019, яким донараховано 140162,21 грн єдиного соціального внеску та 19991,10 грн штрафних санкцій.
Позивач вважає оскаржувані рішення протиправними, які ґрунтуються на тому, що платник податків отримав інші доходи, з яких виплатив заробітну плату, однак такі висновки податкового органу є безпідставними. Контролюючий орган в акті перевірки вказує суму виплати в розмірі 2    558    409,40 грн, однак жодними розрахунками чи первинними документами податковий орган не обґрунтовує дану суму. При цьому, даними звітів 1ДФ за 2017-2018 роки підтверджено нарахування та виплату заробітної плати в сумі 1    761    685,02 грн.  Висновок про отримання інших доходів платником не підтверджується жодними первинними документами або іншими об`єктивними даними. В акті відсутнє згадування та будь-які дослідження того факту, що позивач неодноразово пояснював, що кошти на виплату заробітної плати отримані із коштів залучених як поворотна фінансова допомога. Однак інспектори дані факти проігнорували, хоча усі документи, в тому числі і договори про надання фіндопомоги, були надані під час перевірки останнім.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 01.07.2019 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 замінено відповідача ГУ ДФС у Волинській області правонаступником ГУ ДПС у Волинській області.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.02.2020, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.09.20, позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з указаною касаційною скаргою.
За правилами частини першої  статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Обговоривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Статтею 129 Конституції України  однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує  стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно з частиною першою  статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України  учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України  учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Пунктом 2 частини п`ятої  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього  Кодексу  розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Частиною шостою  статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності.
Такий перелік не є вичерпним.
Зі змісту пункту 10 частини шостої  статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України  можна зробити висновок про те, що суд має право віднести до категорії справ незначної складності справу, яка не передбачена у вищезазначеному переліку, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта  статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України), а також через складність та інші обставини.
Суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до пункту 20 частини першої  статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України  адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Системний аналіз вищезазначених положень процесуального закону дає підстави вважати, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмету доказування, складу учасників та інших обставин, а також крім справ, які підлягають розгляду в порядку загального позовного провадження.
Зокрема, відповідно до пункту 4 частини четвертої  статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України  та пункту 4 частини четвертої  статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України  справи у спорах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не можуть розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, їх розгляд здійснюється виключно за правилами загального позовного провадження.
Предметом спору у цій справі є визнання протиправним і скасування рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на час звернення до суду з позовом (208122, 73 грн < 960500 грн).
На підставі наведеного, оцінивши характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників, встановивши, що предмет спору не віднесений до переліку справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, колегія суддів вважає, що ця справа є справою незначної складності, а тому, розглядаючи цю справу в порядку спрощеного позовного провадження, судом не було порушено норм процесуального права.
Щодо тверджень позивача про те, що касаційна скарга у справі № 140/2044/19 має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, Суд звертає увагу на те, що об`єктивних доказів та підтвердження зазначеного, а також ґрунтовних доводів, у чому саме полягає фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики скаржником в поданій касаційній скарзі не наведено, а посилання на неправильну на думку скаржника оцінку доказів судами попередніх інстанцій не може вважатись питанням права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Враховуючи характер правовідносин, з приводу прав і обов`язків сторін в яких виник спір, що є предметом судового розгляду у цій адміністративній справі, предмет доказування, обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також доводи касаційної скарги, ця адміністративна справа підпадає під критерії визначення справи незначної складності.
Випадки, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п`ятої  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23 жовтня 1996 року, заява № 21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Згідно з пунктом 1 частини першої  статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України  суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
На підставі викладеного, керуючись статтями  248,  328,  333 Кодексу адміністративного судочинства України, -
у х в а л и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Волинській області на рішення  Волинського окружного адміністративного суду від  21.02.20  та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.09.20 у справі № 140/2044/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування рішення, податкового повідомлення-рішення та вимоги про сплату боргу (недоїмки).
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                      І. В. Дашутін
Судді                                                                                          О. О. Шишов
                                                                                          М. М. Яковенко