П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/1214/20	
Головуючий в 1 інстанції: Кисильова О.Й.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:  
              Головуючого:              Градовського Ю.М.
              суддів:                          Крусяна А.В., 
                                                    Яковлєва О.В.                          
          розглянувши в порядку письмового провадження у м.Одесі апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі про визнання протиправними та скасування вимог, -

В С Т А Н О В И Л А:
          У травні 2020р. ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м.Севастополі, в якому просила визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-17620-51 від 26.11.2018р. на суму 15 819,54грн. та за №Ф-17620-51 від 5.11.2019р. на суму 26 539,26грн.. 
          В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що згідно листа ГУ ДПС у Херсонській області за №1614/14/21-22-51-05 від 9.04.2020р. їй стало відомо про те, що оскільки вона з 13.06.1995р. зареєстрована як ФОП, то контролюючим органом сформовані вимоги про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-17620-51 від 26.11.2018р. на суму 15 819,54грн., та вимога за №Ф-17620-51 від 5.11.2019р. на суму 26 539,26грн., які передані до примусового виконання. 
Позивачка не погоджується із вказаними вимогами, вважає їх незаконними, протиправними та такими, що підлягають скасування, оскільки у зв`язку із не здійсненням нею підприємницької діяльності вона у 2000р. подала заяву про припинення ФОП, а запис про ФОП ОСОБА_1 в ЄДРПОУ відсутній.
Посилаючись на вказані обставини просила позов задовольнити.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020р. адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано вимогу за №Ф-17620-51 від 26.11.2018р. про сплату боргу (недоїмки), винесену ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м.Севастополі на суму 15 819,54грн..
Визнано протиправною та скасовано вимогу за №Ф-17620-51 від 5.11.2019р. про сплату боргу (недоїмки), винесену ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м.Севастополі на суму 26 539,26грн..
Стягнуто на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 840,8грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м.Севастополі.
В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.
Сторони були сповіщені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, проте в судове засідання не прибули, про причини неявки не повідомили. 
З урахуванням належного сповіщення сторін, судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд  першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом протиправно сформовано оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки позивачка не веде підприємницьку діяльність та за неї сплачує єдиний внесок її роботодавець за її основним місцем роботи.
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. 
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що 13.06.1995р. ОСОБА_1 була зареєстрована ВК Херсонської МР як фізична особа-підприємець.
26.11.2018р. у зв`язку із наявністю заборгованості з єдиного соціального внеску станом на 31.10.2018р. та на підставі даних інформаційно-телекомунікаційної системи «Податковий блок» ГУ ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-17620-51 на суму 15 819,54грн..
5.11.2019р. у зв`язку із наявністю заборгованості з єдиного соціального внеску станом на 31.10.2019р. та на підставі даних інформаційно-телекомунікаційної системи «Податковий блок» ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-17620-51 на суму 26 539,26грн..
Позивачка вважає вказані вимоги протиправним, незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки вона не веде підприємницької діяльності та неповинна сплачувати єдиний внесок, у зв`язку із чим звернулась в суд із відповідним позовом.
Перевіряючи правомірність дій та рішень податкового органу, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує їх протиправність та скасування, судова колегія виходить з наступного. 
Приписами ч.2  ст.19 Конституції України  визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено    ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8.07.2010р. за №2464-VI  (надалі   - Закон №2464-VI).
Положеннями п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI  встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі-єдиний внесок)    консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У відповідності до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI,  платниками єдиного внеску є, зокрема фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
За правилами абз.1 п.1 та п.3 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI, єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  ЗУ  «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої    статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до ч.5  ст.8 Закону №2464-VI,  єдиний внесок для платників, зазначених у    статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної  статтею 7 цього Закону  бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.
Відповідно до ч.2,3  ст.9 Закону №2464-VI,  обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього    Закону    нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього    Закону    нараховується єдиний внесок.
Приписами ч.4 ст.25 Закону №2464-VI визначено,  що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
У відповідності до абз.2 п.2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої    наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. за №449 (у редакції    наказу Міністерства фінансів України від 4.05.2018р. за №469), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7.05.2015р. за №508/26953 (надалі - Інструкція №449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
За змістом п.3 розділу VI Інструкції №449  органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.
У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Приписами абз.1 п.4 розділу VI  Інструкції №449  визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Що стосується посилань позивачки на відсутність у неї статусу фізичної особи-підприємця у період нарахування суми боргу (недоїмки), то судова колегія виходить з наступного.
Приписами ч.1 ст.128 ГК України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст.58 цього Кодексу.
Процедура державної реєстрації та припинення підприємницької діяльності фізичною особою передбачена ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003р. за №755-IV (надалі - Закон №755-IV).
Положеннями пп.4 ст.1 Закону №755-IV встановлено, що державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.
Пунктом сьомим цієї ж статті закріплено, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (надалі - Єдиний державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.
Водночас, п.9 ст.4 Закону №755-IV передбачено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (надалі - ЄДР) запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Отже, особою, яка має статус фізичної особи-підприємця, є особа, яка в обов`язковому порядку визнана державою, тобто, зареєстрована державним реєстратором в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Як вбачається із матеріалів справи, що на підтвердження того, що позивачка перебуває у статусі ФОП відповідачем подано: витяг із інтегрованої картки позивачки по ЄСВ, у якій станом на 31.10.2019р. обліковується недоїмка у сумі 26 539,26грн.; роздруківку із електронної бази даних ДПС, відповідно до якої ОСОБА_1 зареєстрована ФОП 13.06.1995р. виконавчим комітетом Херсонської міської ради та взята на облік як платник податків за основним місцем обліку у ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі, Херсонське управління, Херсонська ДПІ (Херсонський район). 
Проте, судова колегія не бере до уваги зазначені докази, як підтвердження реєстрації позивачки як ФОП, оскільки електронні бази даних ДПС містять інформацію для використання у роботі податкових органів та не є офіційними державними реєстрами.
Разом з тим, у відповідності до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 28.10.2020р., відповідно до критеріїв пошуку: РНОКПП НОМЕР_1 - жодних записів не знайдено.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, станом на 28.10.2020р. відповідно до критеріїв пошуку: ОСОБА_1 - жодних записів не знайдено.
Тобто, Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не містить зібраної, накопиченої, обробленої та облікованої інформації щодо фізичної особи-підприємця – ОСОБА_1 .
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що сплата єдиного внеску є формою участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Мета такої участі полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо)
Слід зазначити, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця  Законом №2464-VI  не врегульовані.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналізуючи вказане, судова колегія зазначає, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлений обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
При вирішенні спірних правовідносин, суд застосовує правові висновки Верховного суду, викладені у постанові від 4.12.2019р. у справі за №440/2149/19, в якій зазначено, що тлумачення норм  Закону №2464-VI  щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Так, з матеріалів справи вбачається, а саме із копії трудової книжки, що 29.12.1994р. ОСОБА_1 прийнята на посаду економіста ІІ категорії Херсонського міського відділу статистики. З 21.11.2016р. продовжує працювати на посаді провідного спеціаліста-економіста відділу реєстрації цін за строковим трудовим договором на період відпустки по догляду за дитиною на підставі медичного висновку основного працівника.
Згідно наданих довідок про заробітну плату й інші доходи від 3.04.2020р. за №12.2-40.1/09 за періоди роботи з 1.01.2017р. до 31.12.2017р., з 1.01.2018р. до 31.12.2018р., з 1.01.2019р. до 31.12.2019р. за ОСОБА_1 утримано і перераховано податки. 
Варто зазначити, що Законом №2464-VI не визначено обов`язку фізичної особи - підприємця сплачувати єдиний внесок за себе самостійно у разі, коли така особа не веде підприємницьку діяльність, а працевлаштована як найманий працівник за трудовим договором і єдиний внесок за неї сплачує роботодавець.
Беручи до уваги те, що основоположним принципом збору єдиного внеску є обов`язковість законодавчого визначення умов і порядку його сплати, відсутність у законі конкретної вказівки на необхідність сплати єдиного внеску у вищеописаному випадку свідчить на користь висновку про відсутність у позивача обов`язку з його сплати.
Оскільки визначальним у контексті даного спору є мета сплати єдиного внеску задля отримання особою права на соціальне забезпечення у разі настання страхового випадку, позивачу таке право гарантоване за рахунок її участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманого працівника та сплати єдиного внеску за неї роботодавцем за основним місцем роботи.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність у позивачки обов`язку зі сплати єдиного внеску за спірний період.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 та скасування оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки), оскільки податковим органом не доведено правомірності та обґрунтованості їх формування.
В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
          За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
          На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-
 
    П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі – залишити без задоволення.
          Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020р. – залишити без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

                    Головуючий:                                                                      Ю.М. Градовський

                       Судді:                                                                                   А.В. Крусян                                        

                                                                                                   О.В. Яковлєв