ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 594/1182/20	Головуючий у 1-й інстанції Зушман Г.І. 	
Провадження № 22-ц/817/1079/20 	Доповідач - Ходоровський М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Ходоровський М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Бершадська Г. В., 
секретаря - Панькевич Т.І. 
з участю - представника АТ "Альфа-Банк" - Паньченка Д.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Борщівського районного суду від 29 жовтня 2020 року (головуючий суддя Зушман Г.І., повний текст рішення складено 29 жовтня 2020) у справі № 594/1182/20 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Альфа-Банк" про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ "Альфа-Банк" про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору №491029593 від 13 липня 2020 року, укладений між ним та Акціонерним товариством "Альфа-Банк" на суму 45 518,96 грн. з процентною ставкою 39,90% річних, строком на 60 місяців. Кредит йому було надано для повернення заборгованості за кредитним договором №630107841 від 11 березня 2014 року.
В обгрунтування позовних вимог зазначив, що при укладенні вищевказаного кредитного договору було порушено його права як споживача, оскільки: 
працівники банку з умовами кредитування належним чином його не ознайомили, не надали повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, скористались його необізнаністю, а він, не читаючи із-за дрібного шрифту, підписав даний договір; 
відповідно до п 9.11. кредитного договору сторони погодились внести до договору застереження, яке є третейською угодою, що, у свою чергу, є порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, відповідач порушив норми, встановлені п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», якою передбачено, що третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки); 
позбавлення його права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як у п.8.9. кредитного договору встановлено їх безвідкличність, є порушенням закону, а отже є підставою для визнання таких пунктів недійсним;
будь-якого паспорта споживчого кредиту він не отримував і про що не ставив свій підпис. 
Вважає, що недотримання та невиконання відповідачем вимог закону, встановлених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» є підставою для визнання даного кредитного договору недійсним.
Рішенням Борщівського районного суду від 29 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з”ясування судом обставин у справі. Зокрема зазначив, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Проте, працівники АТ «Альфа Банк» з умовами кредитування належним чином його не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом півгодини, після чого йому було вручено кредитний договір з додатками до нього, які він не читаючи із-за дрібного шрифту підписав, надіючись на добросовісність працівника Банку. Однак, суд першої інстанції на це уваги не звернув та зазначив, що підписуючи Кредитний договір він ознайомився з усією інформацією та погодився з усіма умовами. Паспорту споживчого кредиту, як окремого документу із інформацією встановленою відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.9 ЗУ «Про споживче кредитування» він не отримував і про що не ставив підпис. Суд першої інстанції не звернув уваги на порушення норм встановлених п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», на порушення норм встановлених абз.5,11 п.2 спи 8 ЗУ «Про захист персональних даних»
У відзиві на апеляційну скаргу АТ "Альфа-Банк" просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, оскільки воно відповідає вимогам закону.
У судове засідання ОСОБА_1 не з”явився, згідно апеляційної скарги просив справу розглядати без його участі. Представник АТ "Альфа-Банк" заперечив відносно апеляційної скарги та пояснив, що рішення суду є законним, обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Судом встановлено, що 13 липня 2020 року АТ «Альфа-Банк» прийнято пропозицію позивача ОСОБА_1 на укладення угоди про надання кредиту №491029593 від 13 липня 2020 року (далі - кредитний договір), яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Умовами споживчого кредиту є: тип кредиту «Кредит готівкою», сума кредиту - 45518,96 грн., процентна ставка - 39,90 % річних, тип ставки - фіксована, строк кредиту - 60 міс. 
На підтвердження укладення кредитного договору між сторонами були складені: 
- Оферта на укладення угоди про надання кредиту №491029593 від 13 липня 2020 року, підписана позивачем ОСОБА_1 з відміткою про те, що підпис позичальника на договорі свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування, та про те, що Акцепт Пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту №491029593 від 13 липня 2020 року отримав у дату складання цієї Оферти; 
- Акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №491029593 від 13 липня 2020 року, що наданий Банком .
- додаток №1 до кредитного договору, який є графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, що підписаний між банком та позичальником;
- паспорт споживчого кредиту підписаний представником банку та позивачем ОСОБА_1 .
Згідно п.3 Оферти на укладення угоди про надання кредиту №491029593 від 13 липня 2020 року кредит надано для повернення заборгованості за кредитним договором №630107841 від 11 березня 2014 року. Спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Альфа-Банк».
Зокрема, у п.3 Акцепту та Оферти на укладення угоди про надання кредиту №491029593 від 13 липня 2020 року, підписаної ОСОБА_1 , міститься інформація про те, що ОСОБА_1 підписанням цієї Оферти, надав власну згоду Банку на передачу до Кредитного реєстру Національного Банку України інформації у випадках, обсязі строки та у порядку, передбачених чинним законодавством України, а також беззаперечно підтвердив, що перед укладенням Угоди ознайомився, в тому числі, у письмовій формі: зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання Кредиту; з інформацією, надання якої передбачене нормами ЗУ «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ; з інформацією, зазначеною в частині другій статті 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка розміщена на офіційній сторінці Банку, у мережі Інтернет та посиланням www.alfabank.ua.
Також, в оферті зазначено, що в Додатку №1, що є невід`ємною частиною Угод, позичальник пропонує визначити: детальний розпис складових загальної вартості кредиту реальної річної процентної ставки; графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування; суми комісійної винагороди та інших платежів за Угодою.
Додатком № 1 до кредитного договору, яким є графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, передбачений строк погашення кредиту та процентів за користування кредитом в період з 14 серпня 2020 року по 14 липня 2025 року, а також визначено розмір щомісячних платежів для погашення кредиту та процентів за користування кредитом. Встановлено дату щомісячного платежу до 06 числа кожного місяця та розмір мінімального щомісячного платежу в сумі 1760,92 грн.
Зокрема, згідно додатку № 1 до кредитного договору сума кредиту за договором становить 45518,96 грн, проценти за користування кредитом становлять 60135,07 грн, реальна процентна ставка - 47,99 %, загальна вартість кредиту - 105654,03 грн.
Відповідачем до відзиву на позовну заяву долучено паспорт споживчого кредиту, в нижній частині якого позичальником ОСОБА_1 погоджено власним підписом отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування, отримання ним всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі, в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний позивачем кредитний договір відповідає вимогам закону.
З таким висновком суду слід погодитись, виходячи з наступного.
За положеннями ст. 3 ЦК України засадами цивільного законодавства серед інших є свобода договору (пункт 3), справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Із положень ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України слідує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В силу ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як передбачено ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ визначено, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону №1023-ХІІ споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
За змістом ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону №1023-ХІІ продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону №1023-ХІІ цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
В силу ч.1 ст. 3 Закону України від 15 листопада 2016 року №1734-VIII «Про споживче кредитування» цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.
Частиною 2 статті 9 Закону №1734-VIII встановлено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
В силу ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону №1734-VIII у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.
За змістом ч. 5 ст. 12 Закону №1734-VIII умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).
Зважаючи на зазначене, цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини, а також у вільному визначенні особою умов договору, в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін.
Правові та організаційні засади споживчого кредитування визначають право споживача перед укладенням договору про споживчий кредит отримати від кредитодавця всю необхідну інформацію щодо умов кредитування. Ця інформація надається кредитодавцем споживачу за спеціальною письмовою чи електронною формою шляхом складання сторонами паспорта споживчого кредиту. За умови дотримання такої форми кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит.
Підставами для визнання правочину недійсним є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі вимог щодо змісту правочину та волевиявлення його учасника.
Якщо правочин суперечить нормам чинного законодавства, то його може бути визнано судом недійсним відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України.
Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.
Вищезазначено, що укладений між сторонами спірний кредитний договір, містить істотні умови договору про споживчий кредит, а перед його укладенням банк надав позивачу ОСОБА_1 інформацію, визначену ст. 12 Закону №1734-VIII, про що свідчить паспорт споживчого кредиту. При цьому, у справі відсутні докази про те, що банк включив до укладеної угоди несправедливі умови та ввів позивача ОСОБА_1 в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а останній уклав цей правочин під впливом обману.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги посилання позивача ОСОБА_1 на те, що спірний правочин ним було вчинено під впливом помилки та внаслідок обману з боку банку, оскільки вони ґрунтуються виключно на доводах позивача та не підтверджені жодними доказами у розумінні положень статей 76-80 ЦПК України, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Позивачем не доведено підписання кредитного договору проти його справжньої волі, внаслідок обману з боку працівників банку. Позичальник був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів. 
Матеріали справи не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону. Тобто вимоги позивача про недійсність умов кредитного договору з підстав заявлених в позовній заяві не знайшли свого підтвердження.
Позивач ОСОБА_1 не спростував, що ним спірний кредитний договір не було підписано, а та обставина, що він не вивчав надані банком документи та умови підписаного ним договору, не звільняє його від відповідальності за укладеним правочином та не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.
Отже, доводи позивача в зазначеній частині не можуть бути підставами для визнання недійсним кредитного договору, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.
Згідно матеріалів справи позивач при укладенні кредитного договору був повідомлений про реальну річну процентну ставку 49,99 % та загальну вартість кредиту 105654,03 грн., що вбачається із графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, а також паспорту споживчого кредиту, однак погодився укласти договір на таких умовах, не вважаючи їх несправедливими.
Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що йому, як позичальнику взагалі не було надано паспорту споживчого кредиту та він його не підписував є безпідставними, оскільки з наданої копії вказаного документу вбачається, що ОСОБА_1 особисто поставив свій підпис 13 липня 2020 року, тобто в день укладення кредитного договору. 
Крім того, суд враховує, що правом відмови від договору без пояснення причин протягом 14 днів з дня його укладення, передбаченого ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», позивач ОСОБА_1 також не скористався.
Щодо тверджень позивача про порушення Банком норм згідно ЗУ «Про захист персональних даних», то відповідно до п.2.1.3. підписаної 13 липня 2020 року позивачем Анкети-Заяви, позивач ОСОБА_1 надав свою згоду в порядку передбаченому договором та чинним законодавством України на обробку (поширення) персональних даних згідно з вимогами ЗУ «Про захист персональних даних» будь-яким чином та з метою, що вказана в договорі.
Інші доводи також не дають підстав для висновку, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального чи процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним..
Рішення суду є законним, обгрунтованим, підстав його скасування не має.
Стосовно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 375, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

                                       ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Борщівського районного суду від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на сторони в межах ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий 
Судді