П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
24 листопада 2020 року                                                                              м. Київ
 
Справа № 22-13295                                            Головуючий у 1-й інстанції: Лісовська О. В.
Унікальний № 754/11486/19                                                             Доповідач- Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Левенця Б. Б.
                                                                                 Невідомої Т. О.
 
за участю секретаря                           Осінчук Н. В.
                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Василюк Наталії Ігорівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності,-
 
у с т а н о в и л а:
 
У березні 2020 року  ОСОБА_2 пред`явила в суд позов до  ОСОБА_3 та ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності, в якому просила: визнати квартиру АДРЕСА_1 , що складається з однієї кімнати, загальною площею 28, 5 кв. м., жилою площею 15, 6 кв. м., спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; визнати квартиру  АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; визнати частки  ОСОБА_4 та ОСОБА_2  у праві спільної сумісної власності на майно рівними; визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 ; визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_2  (а.с.1-5).
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири  АДРЕСА_1 та квартири  АДРЕСА_2 . Вказане майно було придбано у період перебування померлого ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_2  за спільні кошти подружжя. Позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 у період з 11 серпня 1978 року до 09 вересня 2010 року включно. Після смерті ОСОБА_4 державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа. Позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя після померлого ОСОБА_4 , але їй було відмовлено у видачі свідоцтва.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності  задоволено.
Суд визнав спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 : квартиру АДРЕСА_1 , що складається з однієї кімнати, загальною площею 28, 5 кв. м., жилою площею 15, 6 кв. м.; квартиру АДРЕСА_2 , 
Визнано частки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на майно рівними.
Суд визнав за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Судові витрати віднесено за рахунок відповідачів у рівних частинах - по 4 802 грн 50 коп. з кожного.
 
Не погодившись з рішенням суду,  Василюк Н. І. , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи,  порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 відмовити (а.с.227-231).
У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник  ОСОБА_2 , адвокат Подкопаєва І. А., та ОСОБА_3 вказують, що рішення районного суду є обґрунтованим та ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи. Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2010 року встановлено, що сім'я сторін розпалась з 1995 року є помилковими, ця обставина взагалі не має преюдиціального значення при розгляді даної справи. Також помилковими є доводи щодо строків позовної давності, оскільки факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності, натомість порушення права позивача на належну їй частку майна відбулось у зв`язку із смертю ОСОБА_4 та неможливістю нотаріального оформлення позивачем документів на належне їй майно. Щодо незалучення у якості відповідача ОСОБА_6 вказують, що остання відмовилась від прийняття спадщини на користь брата - ОСОБА_3 , а тому не підлягала залученню до участі у справі. Державний нотаріус Білько К. Ф. також не підлягав залученню до участі у справі, оскільки рішення у даній справі не впливає на його права та обов`язки. Стосовно судових витрат районним судом питання щодо розподілу судових витрат вирішено правильно. 
 
ОСОБА_3 подав до апеляційного суду заяву про розгляд справи за його відсутності(т.2, а.с.41). 
 
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: представника ОСОБА_3 , адвоката Василюк Н. І., яка підтримала подану  апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити; представника позивача, адвоката Подкопаєву І. А., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити оскаржуване рішення без змін,       з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
При розгляді справи в суді першої інстанції встановлені наступні обставини.
ОСОБА_2  перебувала у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_4 у період з 11 серпня 1978 року до 09 вересня 2010 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
Після смерті  ОСОБА_4 відкрилася спадщина на квартиру  АДРЕСА_1  та квартиру  АДРЕСА_2 , що належали померлому на праві власності.
Державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа після смерті  ОСОБА_4 .
У липні 2019 року  ОСОБА_2  звернулася до державного нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя після померлого  ОСОБА_4 .
Постановою державного нотаріуса від 05 липня 2019 року у видачі відповідного свідоцтва  ОСОБА_2 було відмовлено.
У період перебування у зареєстрованому шлюбі  ОСОБА_4 та ОСОБА_2  придбали квартиру  АДРЕСА_1  (договір купівлі-продажу квартири від 25 березня 2002 року) та квартиру  АДРЕСА_2 (договір купівлі-продажу квартири від 27  лютого 2002 року).
          Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_2 районний суд виходив з того, що позивачка набула частку у праві спільної сумісної власності на спірні об`єкти у порядку та з підстав, визначених законом, а тому не може бути позбавлена або іншим чином обмежена у реалізації свого права.
          Стосовно заяви ОСОБА_3 про застосування позовної давності у спорі вирішальне значення має встановлення моменту, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права власності. У даному випадку права позивача порушені не через розірвання шлюбу із померлим, а саме відповідачами, які, як спадкоємці померлого, починаючи з 09 березня 2019 року, не визнають право власності позивачки на частку у праві спільної сумісної власності подружжя у спадковому майні. 
          Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позов пред`явлений  ОСОБА_2  у межах трирічного строку позовної давності, який відліковується з 09 березня 2019 року. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат районний суд виходив з положень ст. 141 ЦПК України.
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд  виходить з наступного.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.
Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_2 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.
Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 , нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (т.1, а.с.220-225).
Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 61 Сімейного Кодексу  України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
          Стаття 65 Сімейного Кодексу  України  передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За змістом ст.ст. 68, 69 Сімейного Кодексу  України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А, отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до  ст. 70 Сімейного Кодексу  України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ст. 71  Сімейного Кодексу  України  майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. 
 
У даному випадку, як убачається з матеріалів справи,  ОСОБА_4 та ОСОБА_2  одружилися ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а. с. 8).
          За час перебування у шлюбі  ОСОБА_4 було придбано: 27 лютого 2002 року квартиру АДРЕСА_2 ; 25 березня 2002 року квартиру  АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 10, 49).
          Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2010 року шлюб між  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано (т. 1, а. с. 9).
Отже зазначені вище квартири були придбані ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 та, ураховуючи положення ст. 60 СК України, є спільним сумісним майном подружжя.
 
           Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд помилково відхилив доказ щодо встановлених у мотивувальній частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2010 року обставин про те, що сім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розпалася 15 років тому, колегія суддів відхиляє з таких підстав.
          Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
          У відповідності до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.
          Статтею 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
          Відповідно ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
          Отже з аналізу зазначених статей убачається, що припинення шлюбу це юридичний факт, з настанням якого припиняються правовідносини, що виникають між подружжям з юридичного факту державної реєстрації шлюбу. Воно обов`язково має бути оформлене за правилами, встановленими сімейним законодавством, тобто за допомогою провадження реєстрації в органах РАЦСу.
До того часу, поки вона не здійснена, особи, що одружилися, визнаються чоловіком і дружиною, незалежно від часу фактичного припинення подружніх стосунків між ними .
          Встановлення часу фактичного припинення шлюбних відносин є з`ясовуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, у відповідності до приписів ст. 112 СК України.
          Законодавством передбачена можливість подружжя клопотати про встановлення режиму окремого проживання, зокрема статтями 119, 120 СК України.
Режим окремого проживання подружжя або сепарація може бути встановлено рішенням суду як за письмовою заявою подружжя, так і за рішенням суду за позовом одного із подружжя. Якщо подружжя дійшло спільної згоди щодо встановлення режиму окремого проживання через неможливість спільного проживання або через небажання спільно проживати, суд своїм рішенням встановлює сепарацію. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі.
          Однак матеріали справи не містять даних щодо встановлення між подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за час шлюбу режиму окремого проживання. 
Водночас, згідно з відомостями заяви від 09 червня 2005 року ОСОБА_2 надала свою згоду на придбання ОСОБА_4 , з яким перебувала у шлюбі, за спільні кошти будь-якого майна на його ім`я (т. 1, а. с. 11).
Указана обставина свідчить про те, що можливо  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і мали тривалі сімейні розбіжності, які дали суду у вересні 2010 року під час розгляду справи про розірвання шлюбу підстави встановити, що сім`я сторін розпалася п`ятнадцять років тому (т.1, а.с.9), однак шлюбні відносини припинені не були, оскільки майнові питання щодо розпорядження спільними коштами вирішувалися подружжям спільно (т.1, а.с.12). 
 
          Доводи апеляційної скарги щодо пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.
Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Відповідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.      
 
          У матеріалах справи відсутні дані, що з моменту розлучення між  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та до моменту смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виникали спори щодо права власності на спірні квартири. 
Натомість матеріали справи свідчать, що після смерті ОСОБА_4   державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа та на звернення ОСОБА_2 про видачу їй свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя постановою державного нотаріуса від 05 липня 2019 року у видачі відповідного свідоцтва  ОСОБА_2 було відмовлено (т. 1, а.с.12, 13). 
Відповідно до роз`яснень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної  давності  для  вимоги  про  поділ спільного майна подружжя,  шлюб якого  розірвано,  обчислюється  не  з  дати прийняття постанови  державного  органу РАЦС (статті 106,  107 СК) ( 2947-14 ) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,  110 СК),  а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Отже початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Розірвання шлюбу не є порушенням права власності, оскільки з розірванням шлюбу припиняється дія законного режиму майна подружжя, тобто режиму їх спільної сумісної власності, лише за умови поділу майна, набутого дружиною і чоловіком за час шлюбу. Якщо ж такого поділу не було, то і після розлучення майно продовжує залишатися спільним з відповідним правовим режимом, оскільки воно було набуте за час шлюбу.
Ураховуючи викладені обставини та вищевикладені норми колегія суддів доходить висновку, що відмова державного нотаріуса від 05 липня 2019 року у видачі відповідного свідоцтва  ОСОБА_2 є моментом порушення її права власності та саме с цього момент починається трирічний перебіг позовної давності.
 
          Доводи апеляційної скарги про те, що справу було розглянуто без участі спадкоємця ОСОБА_6 колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_6 надала державному нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, згідно якої вона відмовилась від прийняття спадщини після смерті свого батька, ОСОБА_4 , на користь свого брата, ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 78 зворотна сторона), а тому районним судом ОСОБА_6 обґрунтовано не залучена до участі  у справі. 
 
          Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно проведено розподіл судових витрат, оскільки не було взято до уваги той факт, що ОСОБА_1 особисто не порушував права позивача на отримання спадщини, відхиляються апеляційним судом як неприйнятні, адже саме ОСОБА_1 не визнає право власності позивача, як співвласника спадкодавця, на 1/2 частину спадкового майна. 
Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.
Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного  рішення  немає.
 
Стосовно заяви ОСОБА_2 про розподіл судових витрат колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)  складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
ОСОБА_2 було надано попередній орієнтований розрахунок судових витрат (т. 2, а. с. 15, 16), копію додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги № б/н від 04 липня 2019 року (т. 2, а. с. 17), копію свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю № 2638 Подкопаєвої І. А. (т. 2, а. с. 18), копію ордера серії КВ № 849567, копію квитанції про оплату правової допомоги у розмірі 7 500 грн (т. 1, а. с. 32), меморіальний ордер від 21 жовтня 2020 року (т. 2, а. с. 33).
Ураховуючи обсяг даної справи, обсяг аргументів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, які стосуються виключно скарги і не є простим повторенням інших заяв по суті справи, які подавались до суду першої інстанції, колегія суддів вважає заяву  ОСОБА_2 про розподіл судових витрат обґрунтованою та доведеною та доходить висновку про наявність підстав для задоволення вимог вказаної заяви та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 7 500 грн. на відшкодування понесених витрат на правову допомогу.
 
Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу адвоката Василюк Наталії Ігорівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) понесені витрати на правову допомогу у розмірі 7 500 (сім тисяч п`ятсот) грн.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України та/або у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складений 27 листопада 2020 року.

Головуючий                                                                      А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                  Б. Б. Левенець
 
Т. О. Невідома