Ухвала
Іменем України 
 
07 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 429/12101/12
провадження № 51-4890 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року,
 
встановив:
За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                 від 03 липня 2013 року  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 25 травня 2016 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня               2013 року щодо ОСОБА_5 залишив без зміни.
На підставі частини 5 статті 72 КК ОСОБА_5 у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 31 серпня 2012 року по 25 травня 2016 року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вказані судові рішення щодо ОСОБА_5 — без зміни.
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                        від 18 червня 2020 року заяву засудженого ОСОБА_5 про перегляд вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня            2013 року щодо нього за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня                    2020 року залишено без зміни.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник не погоджується з ухвалою місцевого суду від 18 червня 2020 року та ухвалою апеляційного суду від 28 вересня 2020 року. Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.  
Верховний Суд ухвалою від 09 листопада 2020 року касаційну скаргу захисника залишив без руху та надав строк для усунення недоліків.
01 грудня 2020 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга              захисника, у якій вона не погоджується з вказаними судовими рішеннями і посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Обґрунтовує тим, що одним з доказів, на підставі якого було ухвалено вирок, став висновок молекулярно-генетичної експертизи № 169 від 30 серпня 2012 року. Вказує, що згідно з відповідями, наданими Державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України (далі — ДНДЕКЦ МВС України) та Міністерством юстиції України, на момент проведення експертизи були відсутні будь-які методики проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи. 
Крім того, зазначає, що відповідно до листа Національного агентства з акредитації України станом на 30 серпня 2012 року у сфері Випробувальної лабораторії           науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Головному управлінні МВС України в Запорізькій області були відсутні випробовування на проведення судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз, а станом на 12 серпня 2018 року було змінено назву цього центру на Запорізький НДЕКЦ МВС України (атестат акредитації № 2Н982).
Вказує, що відділ спеціальних видів досліджень функціонував у складі ДНДЕКЦ МВС України — експертного підрозділу системи спеціалізованих установ, але не мав права згідно із Законом та процесуальним законодавством виконувати судову молекулярно-генетичну експертизу.
Зазначає, що свідоцтво про атестацію, яке вказане у висновку експерта як «атестат акредитації № АВ-24-10 від 02 вересня 2010 року», втратило актуальність при отриманні свідоцтва про атестацію № НОМЕР_1 від 28 серпня 2014 року та наразі відсутнє у Запорізькому НДЕКЦ МВС, тобто експертизу проведено випробуваною лабораторією без атестата акредитації.
Вказує, що зазначені в ухвалі суду показання експерта ОСОБА_7 не відповідають його дійсним показанням, наданим у судовому засіданні, при цьому цей експерт не зміг відповісти в судовому засіданні, якою методикою він керувався при дослідженні та які препарати використовував під час його проведення.
Наведені обставини, на думку захисника, є нововиявленими, а тому вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно відмовлено в задоволенні заяви засудженого про перегляд вироку щодо нього за нововиявленими обставинами.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
У частині 1 статті 433 КПК визначено повноваження суду касаційної інстанції, відповідно до яких суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до статті 459 КПК судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами, якими є: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
У пункті 4 частини 2 статті 462 КПК визначено, що в заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду.
Таким чином, системне тлумачення положень кримінального процесуального законодавства вказує на те, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами є екстраординарною процедурою перегляду судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінального провадження в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлено обставини, які мають такі ознаки: вони існували на  момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового розгляду; вони мають істотне значення, оскільки самі собою або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, заяву засудженого ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2013 року залишено без задоволення, оскільки вказані засудженим обставини відповідно до статті 459 КПК не є нововиявленими.
У своїй касаційній скарзі захисник наводить доводи, які є аналогічними тим, з якими вона та її підзахисний звертались до судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд першої інстанції, перевіряючи підстави, які захисник вважав нововиявленими, дослідив листа Запорізького НДЕКЦ МВС, відповідно до якого 30 серпня 2012 року експерт відділу спеціальних досліджень НДЕКЦ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_7 провів судову молекулярно-генетичну експертизу з наданням висновку № 169. Експертиза здійснювалась на підставі Закону України від 25 лютого 1994 року № 4028-ХІІ «Про судову експертизу», згідно з вимогами якого експерта ОСОБА_7 внесено до Державного реєстру атестованих судових експертів.
Відділ спеціальних видів досліджень функціонував у складі НДЕКЦ ГУ МВС — експертного підрозділу системи державних спеціалізованих установ, мав можливість згідно із Законом та процесуальним законодавством виконувати судову молекулярно-генетичну експертизу. 
Відповідно до статей 10, 20 Закону України від 11 лютого 1998 року № 113/98-ВР «Про метрологію та метрологічну діяльність» (чинний на момент надання висновку експерта        від 30 серпня 2012 року №169) вимірювальні лабораторії можуть виконувати вимірювання у сфері поширення державного метрологічного нагляду за умови їх атестації на проведення цих вимірювань. 
Державний метрологічний контроль і нагляд стосовно засобів вимірювальної техніки та методик виконання вимірювань поширюється на вимірювання, результати яких використовуються під час робіт, що виконуються за дорученням органів прокуратури та правосуддя. На виконання цієї вимоги НДЕКЦ ГУ МВС здійснював таку атестацію через метрологічний центр Державної метрологічної служби — Державне підприємство «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Свідоцтво про атестацію, що зазначене у висновку експерта як «атестат акредитації        № АВ-24-10 від 02 вересня 2010 року», втратило актуальність при отриманні свідоцтва про атестацію № НОМЕР_1 від 28 серпня 2014 року наразі відсутнє у Запорізькому НДЕКЦ МВС.
Крім того, як убачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_7 підтвердив викладену інформацію, надану Запорізьким НДЕКЦ МВС.
З огляду на зазначене районний суд дійшов висновку, що вказані засудженим обставини в розумінні статті 459 КПК не є нововиявленими обставинами, оскільки являють собою не фактичні обставини, що мають значення для справи, існували до моменту її вирішення та не були відомі суду й засудженому, а є новими міркуваннями, доводами та аргументами, сформульованими засудженим після ухвалення вироку суду.
Таким чином, місцевий суд обґрунтовано залишив без задоволення заяву засудженого про перегляд вироку за нововиявленими обставинами.
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам в касаційній скарзі, підтвердив правильність висновку суду першої інстанції та у своєму рішенні зазначив, що обставини, на які посилається засуджений, спрямовані виключно на нове дослідження та оцінку доказів, які вже досліджувалися та оцінені судами різних інстанцій, що є неприпустимим.
Зокрема, апеляційний суд у своєму рішенні додатково врахував, що за клопотанням сторони захисту судом першої інстанції під час перегляду вироку суду від 03 липня        2013 року за нововиявленими обставинами було допитано експерта ОСОБА_7 щодо проведеної ним судової молекулярно-генетичної експертизи № 169, який, окрім іншого, повідомив, що Науково-дослідницький експертно-криміналістичний центр при ГУМВС в Запорізький області, де було проведено вказану експертизу, відноситься до державних експертних установ, при цьому на момент проведення експертизи для державних експертних установ акредитація не була обов`язковою та проводилась добровільно за зверненням установи, а також що під час експертного дослідження будь-якої методики проведення молекулярно-генетичних досліджень не існувало, для проведення експертизи ним використовувались інші суміжні методики, що було дозволено.
Також суд апеляційної інстанції зауважив, що зазначені пояснення експерта підтверджуються і повідомленням Запорізького НДЕКЦ МВС №19/108/5-5396-2020           від 03 березня 2020 року.
Водночас апеляційний суд перевірив доводи засудженого щодо фальсифікації показань експерта та, дослідивши зафіксовані шляхом технічного запису судового засідання                 від 24 лютого 2020 року показання експерта ОСОБА_7 , дійшов висновку, що вони відповідають показанням цього експерта, викладеним в ухвалі суду першої інстанції, які суд проаналізував та яким надав оцінку, що у свою чергу спростовує аналогічні доводи  захисника в касаційній скаргі.
До того ж суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість доводів засудженого про те, що деякі обставини всебічно не досліджено, зокрема, як вважав засуджений, судом безпідставно було відмовлено в задоволенні його клопотань про долучення деяких відомостей, які вказують на нововиявлені обставини, про прослуховування аудіозапису з показаннями експерта ОСОБА_7 , про допит свідків, показання яких є неправдивими, оскільки на підставі тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях першої і апеляційної інстанцій, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини та постановлено законне й обґрунтоване судове рішення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки обставини, наведені захисником, не є нововиявленими в розумінні частини 2 статті 459 КПК, а стосуються повторного дослідження доказів у цьому кримінальному провадженні, які вже досліджувались судами та яким надано оцінку в судових рішеннях.
При цьому процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами не передбачає повторного дослідження доказів та спростування наявних доказів у кримінальному провадженні.
Крім того, Суд звертає увагу на те, що у статті 384 КК передбачено кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання свідка, потерпілого, завідомо неправдивий висновок експерта.
Тобто такі нововиявлені обставини як штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок, повинні бути встановлені вироком суду, що набрав законної сили.
Однак у своїй касаційній скарзі захисник не посилається на такі процесуальні рішення за наслідками здійснення кримінального провадження, якими б було встановлено відповідні факти.
 
Таким чином, колегія суддів вважає, що в касаційній скарзі захисника не наведено доводів, які б свідчили про те, що в цьому провадженні неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування або зміни судового рішення. 
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК.
Отже, з касаційної скарги захисника та доданих до неї копій судових рішень Суд не вбачає підстав для її задоволення.
З огляду на наведене, керуючись пунктом 2частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня         2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року.
            Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                     ОСОБА_3