ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2070/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді                  Сорочка Є.О.,
суддів                   Коротких А.Ю., 
                  Федотова І.В.,
за участю секретаря с/з                   Грисюк Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, 

     ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати п. 2, п. 5 наказу від 13.05.2020 №123.
Згідно заяви від 26.06.2020 про зміну позовних вимог, позивач просив визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу від 29.05.2020 №129, в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення стягнення – догани, а також притягнення до до повної матеріальної відповідальності за втрату речового майна.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що в ході службового розслідування не було доведено і обгрунтовано наявність причинного зв`язку між діями позивача і спричиненням шкоди, крім того порушено загальний порядок притягнення до матеріальної відповідальності.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 проходить військову службу на посаді начальника 1 навчального курсу (роти) військової частини НОМЕР_1 в званні майора Збройних Сил України.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 27.01.2020 №30 «Про проведення спеціальних зборів з позаштатними відділеннями РХБ розвідки» старшина 1 навчального курсу старший сержант ОСОБА_2 , у період з 04.02.2020 по 07.02.2020, повинен був знаходитись на спеціальних зборах з позаштатними відділеннями РХБ розвідки. 
Згідно рапорту начальника 1 навчального курсу майора ОСОБА_1 (позивача) від 07.02.2020 №277 старшина 1 навчального курсу старший сержант ОСОБА_2 був відсутній на службі без поважних причин. По даному факту проведено розслідування та матеріали розслідування надані до військової прокуратури Деснянського гарнізону для прийняття рішення. Військовою прокуратурою Деснянського гарнізону 25.02.2020 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 42020270300000008.
У зв`язку з самовільним залишенням військової частини військовослужбовцем військової служби за контрактом старшим сержантом ОСОБА_2 , старшиною 1 навчального курсу, було проведено інвентаризацію військово-технічного майна 1 навчального курсу.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.02.2020 №43 «Про результати проведення інвентаризації у військовій частині НОМЕР_1 » комісією проведено службове розслідування, з метою уточнення: які вимоги чинного законодавства чи інших нормативно-правових актів було порушено, чиї дії або бездіяьність стали причиною вчинення правопорушення та призвели до виникнення нестачі майна та розукомплектування жилетів «Корсар НЗс-14», умови та причини, що сприяли даному випадку, а також встановлення ступеня вини військовослужбовців 1 навчального курсу.
Згідно акту службового розслідування від 12.05.2020, у результаті проведення інвентаризації на підставі актів інвентаризації від 18.02.2020 №360, №362 встановлено перелік втраченого майна і його кількості по речовій службі, а також по службі РХБ захисту. Такі втрати, згідно цього акту, виникли внаслідок протиправної бездіяльності та неправомірних дій позивача, які полягали в наступному.
Начальник 1 навчального курсу військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_1 , який достовірно знаючи, що підлеглий йому старшина 1 навчального курсу ОСОБА_2 , з 04.02.2020 був залучений на збори і не міг виконувати свої посадові обов`язки, не звернувся з рапортом до командира військової частини про призначення особи тимчасово-виконуючого обов`язки старшини 1 навчального курсу військової частини НОМЕР_1 зі створенням інвентаризаційної комісії для передачі майна призначеній особі. 
Всупереч вимогам наказів Збройних Сил України не повідомив командира військової частини про відсутність старшого сержанта ОСОБА_2 , самовільно дав наказ щодо відкриття сховища і видачі майна, особам, які не мають на це повноважень.
Інструктори навчального взводу 1 навчального курсу сержант ОСОБА_3 , сержант ОСОБА_4 та молодший сержант ОСОБА_5 , вказали, що виконували наказ позивача про проникнення до сховища і видачу майна.
Службовим розслідуванням встановлено обставини, що оскільки 06.02.2020 виникла необхідність видачі майна курсантам 1 навчального курсу, військовослужбовець строкової військової служби ОСОБА_6 , за вказівкою позивача, зв`язався зі старшим сержантом ОСОБА_2 , забрав ключі без печатки від кімнати №9 та передав їх інструктору навчального взводу навчального курсу молодшому сержанту ОСОБА_5 . Після чого сержант ОСОБА_5 , з дозволу позивача та у присутності інструктора навчального взводу 1 навчального курсу сержанта ОСОБА_4 , інструктора навчального взводу 1 навчального курсу сержанта ОСОБА_3 , інструктора навчального взводу 1 навчального курсу старшого солдата ОСОБА_7 , старшини 2 навчального курсу сержанта ОСОБА_8 , відкрив кімнату №9, видав майно курсантам та 07.02.2020 передав ключі старшині 1 навчального курсу старшому сержанту ОСОБА_2 . При цьому, встановлено, що дублікат ключа від сховища знаходився у ОСОБА_1 , який мав доступ до сховища - кімнати зберігання майна роти.
Причиною утворення нестачі майна визначено:
- бездіяльність позивача з організації перевірки обліку і зберігання майна;
          - самовільне проникнення до сховища;
          - порушення вимог щодо місця зберігання ключа від сховища.
Згідно з акту службового розслідування, вина позивача виражається у формі недбалості у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням обов`язків військової служби. 
Комісією запропоновано притягнути, зокрема позивача до дисциплінарної відовідальності, а за збитки нанесені державі запропоновано притягнути: позивача, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до повної солідарної матеріальної відповідальності.
Наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 13.05.2020 №123 за порушення ст. 111, ч. 1, 16, 27 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, наказу Міністра оборони України від 16.07.1997 №300, наказу Міністра оборони України від 17.08.2017 №440, постанови Кабінету Міністрів України від 03.05.2000 №748: пунктом 1 на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани, а пунктом 5 з позивача визначено утримати кошти за втрачене речове майно та майно служби РХБ захисту – 44300,96 грн.
Не погодившись з притягненням до дисциплінарної та матеріальної відповідальності, позивач оскаржив вказаний вище наказ до суду.
Судом першої інстанції встановлено, що висновки службового розслідування і наказ по результатам були оскаржені військовослужбовцями ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 .
За результатами оскарження командиром військової частини НОМЕР_2 було затверджено акт перевірки повноти та об`єктивності проведення службового розслідування і запропоновано внести в зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно - господарської діяльності) від 13.05.2020 №123 «Про результати проведення службового розслідування».
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.05.2020 №129 наказано вважати не дійсними та викласти в іншій редакції пункти 1-6 наказу від 13.05.2020 №123, згідно яких, зокрема на позивача за порушення ст. 111, ч. 1, 16, 23 ст. 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, наказу Міністра оборони України від 16.07.1997 №300, наказу Міністра оборони України від 17.08.2017 №440, постанови Кабінету Міністрів України від 03.05.2000 №748 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани, а також притягнуто позивача до повної матеріальної відповідальності за збитки нанесені державі, та наказано утримати з позивача кошти за втрачене речове майно – 54928,07 грн. та майно служби РХБ захисту – 2019,94 грн.
Не погодившись з притягненням до дисциплінарної та матеріальної відповідальності, позивач змінив свої позовні вимоги.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в ході службового розслідування аргументовано доведено наявність прямого зв`язку між спричиненням шкоди і неправомірними діями (бездіяльністю) позивача, тому оскаржуваний наказ в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення «догана» та утримання коштів за втрачене майно є аргументованим та правомірним.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, в чинній редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Статут внутрішньої служби). Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини). Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.
Статтею 9 Статуту внутрішньої служби встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.
Відповідно до ст. 11 Статуту внутрішньої служби, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.
Згідно ст. 16 Статуту внутрішньої служби, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (статті 16 Статуту).
Відповідно до ст. 111 Статуту внутрішньої служби, командир роти (корабля 4 рангу) в мирний і воєнний час відповідає за бойову готовність роти (корабля), за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу роти (корабля), за підтримання внутрішнього порядку і додержання заходів пожежної безпеки в роті (на кораблі), за стан і збереження озброєння, боєприпасів, техніки та іншого майна роти (корабля), за успішне виконання ротою (кораблем) бойових завдань, за ведення ротного (корабельного) господарства. 
Командир роти (корабля 4 рангу) підпорядковується командирові батальйону (дивізіону кораблів) і є прямим начальником усього особового складу роти (корабля).
Згідно абзаців 1, 16, 23, 28-31 статті 112 Статуту внутрішньої служби (в чинній редакції на час виникнення спірних правовідносин), командир роти (корабля 4 рангу) зобов`язаний, зокрема: абз. 1 - підтримувати особовий склад роти (корабля), озброєння, бойову та іншу техніку в постійній бойовій готовності; абз. 16 - підтримувати в належному стані та вдосконалювати навчальну матеріально-технічну базу роти; абз. 23 - здійснювати добір кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом на посадах рядового, сержантського (старшинського) складу та вступу до вищих військових навчальних закладів; абз. 28 - організовувати своєчасне одержання, правильну експлуатацію, збереження, технічне обслуговування і ремонт озброєння, техніки, казарменого інвентарю, речового, технічного та іншого майна роти (корабля), перевіряти не менше ніж один раз на місяць їх наявність, стан та облік (командирові корабля - не менше ніж один раз на місяць робити огляд корабля, його озброєння, боєприпасів, технічних засобів і здійснювати щоденний обхід корабля). Результати огляду озброєння, боєприпасів та техніки записувати до книги огляду (перевірки) озброєння, техніки та боєприпасів (додаток 11  до цього Статуту); абз. 29 - перевіряти підготовку та стан озброєння і техніки роти (корабля) перед кожним виходом на навчання чи заняття, а також їх наявність після повернення із занять та навчань, вживати заходів до запобігання катастрофам, аваріям і поломкам, втратам зброї та боєприпасів (командирові корабля, крім того, забезпечувати живучість корабля та безпеку його плавання); абз. 30 – один раз на місяць звіряти дані ротного (корабельного) обліку особового складу, а також матеріальних засобів з обліковими даними військової частини; абз. 31 - керувати господарством роти.
          Відповідно до наказу Міністра оборони України від 16.07.1997 №300 «Про затвердження Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України»: 
           3.1.1.  Посадові особи військової частини і з`єднання, що здійснюють організацію та  ведення військового (корабельного) господарства, відповідають за це господарство та виконують свої обов`язки згідно з вимогами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та цього Положення.
5.18.1.1. Ротне господарство є складовою частиною військового господарства та його кінцевою ланкою. Воно призначене для забезпечення бойової підготовки та виховної роботи роти, задоволення матеріально - побутових та культурних потреб її особового складу. Для цього за ротою закріплюється приміщення згідно з вимогами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та виділяються необхідні кошти.
5.18.1.2. Організація та ведення ротного господарства повинні бути спрямовані на створення умов, що забезпечують зразковий внутрішній порядок, зберігання, правильне утримання та використання озброєння, бойової техніки, транспорту і майна, що є у роті, а також підтримання охайного зовнішнього вигляду військовослужбовців.
5.18.1.3. Головним завданням ротного господарства є:
- підтримання у постійній бойовій готовності озброєння, бойової техніки та транспорту;
- вчасне отримання та видача особовому складу роти належних матеріальних засобів та коштів;
- створення нормальних побутових умов, що сприяють успішному проведенню бойової підготовки особового складу роти;
- правильне використання, збереження, економне витрачання призначених коштів, а також казарменого інвентарю та навчальних посібників.
5.18.1.4. Ротне господарство організовує командир роти. Він керує ротним господарством і несе відповідальність за його стан та за забезпечення особового складу належними матеріальними засобами. Помічникам і та виконавцями розпоряджень командира роти з питань ведення господарства є командири взводів та старшина роти.
5.18.1.5. Посадові особи роти з питань ведення ротного господарства виконують свої обов`язки згідно з вимогами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. Зокрема, вони повинні:
-  знати діючі накази, положення, настанови, керівництва та інструкції щодо ведення господарства роти;
-  знати норми постачання матеріальних засобів та порядок забезпечення ними особового складу;
здійснювати контроль за правильним використанням та витрачанням матеріальних засобів;
-  проводити перевірки наявності та якісного стану матеріальних засобів у визначені строки;
-  підтримувати порядок у відведених під розквартирування та для навчальної мети приміщеннях і на закріпленій за ротою території;
-  доповідати по команді про всі виявлені у ротному господарстві недоліки, які не можуть бути усунуті власними силами;
- організовувати та забезпечувати протипожежні заходи в приміщеннях, які займає рота.
5.18.1.11. Порядок роботи кімнати для зберігання майна встановлює командир роти. Отримання та видачу майна організовує та здійснює старшина роти. Кімната опечатується старшиною роти і здається під варту черговому по роті. Ключі зберігаються у старшини роти або ротного писаря.
Майно окремих взводів, за відсутності у них таких кімнат, зберігається у кімнаті для зберігання майна одного з підрозділів за наказом старшого командира.
          Порядок проведення інвентаризації військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил, та оформлення її результатів, регулюється нормами Положення про інвентаризацію військового майна у Збройних Силах України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.2000 №748 (далі – Положення про інвентаризацію).
Пунктом 4 Положення про інвентаризацію встановлено, що інвентаризація військового майна у військовій частині проводиться як планова, так і позапланова - у разі перевірки результатів господарської діяльності і документальної ревізії та в інших випадках, коли необхідно встановити наявність військового майна.
Інвентаризація проводиться за наказами (розпорядженнями) командира (начальника) військової частини, вище стоячих командирів (начальників), а також за рішенням органу досудового розслідування, прокурора або суду. Позапланова інвентаризація військового майна проводиться обов`язково у разі: 
- приймання (здачі) посади матеріально відповідальними особами;  
- установлення фактів зловживань службовим становищем, інших службових порушень, крадіжок або зіпсування майна, а також за рішенням органу досудового розслідування, прокурора або суду.
Пунктом 10 Положення про інвентаризацію передбачено, що до початку інвентаризації військового майна інвентаризаційна комісія зобов`язана:
-  опечатати приміщення та інші місця зберігання військового майна, що мають окремі входи та виходи;
-  перевірити справність усіх ваговимірювальних приладів;
-  одержати останні на момент інвентаризації документи про приймання, видачу (здачу), передачу та списання з обліку військового майна.
Від матеріально відповідальних осіб береться розписка про те, що все військове майно, яке надійшло під їх звітність, оприбутковано (видано, списано) в установленому порядку.
Згідно п. 14 Положення про інвентаризацію, інвентаризація військового майна проводиться у присутності і за обов`язковою участю матеріально відповідальних осіб. Заборонено проводити інвентаризацію неповним складом комісії та заносити до інвентаризаційного опису дані із слів матеріально відповідальних осіб або за даними облікових документів без перевірки фактичної наявності військового майна.
З урахуванням наведених норм, колегія суддів вважає обгрунтованими твердження відповідача про те, що позивач як начальник (командир) навчального курсу (роти) за відсутності старшини курсу (роти) ОСОБА_2 був зобов`язаний звернутися з рапортом до командира військової частини про призначення особи тимчасово-виконуючого обов`язки старшини 1 навчального курсу (роти) військової частини НОМЕР_1 зі створенням інвентаризаційної комісії для передачі майна призначеній особі, а не самовільно давати наказ щодо відкриття кімнати зберігання майна і здійснення видачі майна особами, які не мають на це повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не заперечуються обставини, що за відсутності старшини навчального курсу ОСОБА_2 , який був призначений відповідальною особою за облік і видачу майна курсу, позивач передав ключі від кімнати зберігання майна курсу №9 підлеглим курсу, які не були відповідальними за облік і видачу майна, та дав усний наказ про відкриття кімнати зберігання майна і видачу майна курсантам в учбових цілях. Позивачем також не заперечуються обставини щодо наявності в нього дублікату ключа від кімнати зберігання майна курсу №9.
За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що порушення військової дисципліни з боку позивача, визначені наказами від 13.05.2020 №123 та від 29.05.2020 №129 мали місце.
Згідно ст. 84 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», (далі - Дисциплінарний статут), прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Як вбачається з матеріалів справи, службове розслідування за результатами якого складено акт від 12.05.2020, проведено на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.02.2020 №43 «Про результати проведення інвентаризації у військовій частині НОМЕР_1 », тобто за результатами інвентаризації, призначеної на підставі рапорту позивача за фактом самовільного залишенням військової частини відповідальним за зберігання майна курсу ОСОБА_2 та з метою уточнення: які вимоги чинного законодавства чи інших нормативно-правових актів було порушено, чиї дії або бездіяьність стали причиною вчинення правопорушення та призвели до виникнення нестачі майна та розукомплектування жилетів «Корсар НЗс-14», умови та причини, що сприяли даному випадку, а також встановлення ступеня вини військовослужбовців 1 навчального курсу.
Порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну регулюються нормами Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».
Відповідно до ч. 1 – 5 ст. 8 цього Закону посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника).
Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань.
Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі – Порядок №608).
Відповідно до пунктів 11-13 розділу ІІІ Поряду №608 до участі у проведенні службового розслідування заборонено залучати осіб, які є підлеглими військовослужбовця, стосовно якого проводиться службове розслідування, осіб, які брали участь у правопорушенні або особисто зацікавлені у результатах розслідування.
Службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць.
Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.
До строку службового розслідування не зараховується час перебування військовослужбовця, стосовно якого проводиться розслідування, у відпустці, на лікуванні або час відсутності з інших документально підтверджених поважних причин. Перенесення строків проведення службового розслідування здійснюється за відповідним наказом посадової особи, яка призначила службове розслідування.
Згідно п. 5 розд. V Поряду №608 акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. 
Відповідно до п. 1-2 розд. VІ Поряду №608, за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування.
Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.
Відповідно до ч. 2 ст. 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.
Судом першої інстанції встановлено, що службове розслідування призначено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18.02.2020 №43. Строк службового розслідування було зупинено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18.03.2020 №72. Поновлено службове розслідування наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.04.2020 №114 та продовжено строк його проведення з 04.05.2020 до 13.05.2020. За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що строки проведення службового розслідування не були порушені.
Проте, колегія суддів з таким висновком не погоджується, оскільки відповідачем не доведено суду про перенесення строку службового розслідування за наявності підстав, передбачених п. 13 розд. ІІІ Поряду №608. При цьому, позивач перебував у відпустці лише в період з 12.05-21.06.2020 на підставі наказу від 12.05.2020 №99, тобто з дня, коли службове розслідування вже закінчилося.
При цьому, нормами чинного законодавства, які регулювали порядок проведення службового розслідування не передбачали можливості зупинення та поновлення службового розслідування. Отже, строк проведення службового розслідування є порушеним, а посилання відповідача на відповідність поновлення та зупинення строку нормам Поряду №608 є необгрунтованими. 
Колегія суддів наголошує на необхідності дотримання встановленої законом процедури прийняття відповідного акту, проте, звертає увагу, що саме по собі порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що таке порушення вплинуло або могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення.
Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 10.07.2019 у справі №804/639/18 та 20.12.2019 у справі №820/3914/17, від 23.04.2020 у справі №814/2850/17, 
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.       
Ураховуючи вищевикладене та обставини справи, колегія суддів прийшла до висновку, що порушення відповідачем строку проведення службового розслідування, зокрема на 1 місяц, у даному випадку не мало своїм наслідком прийняття незаконного рішення (акту) по суті порушень позивача.
Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо  належності участі в розслідуванні підлеглих осіб позивача, з огляду на те, що службове розслідування проводилось не відповідно особи позивача, а з метою уточнення: які вимоги чинного законодавства чи інших нормативно-правових актів було порушено, чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення та призвели до виникнення нестачі та розукомплектування майна, умови та причини, що сприяли даному випадку, а також встановлення ступеня вини військовослужбовців 1 навчального курсу. У той же час, судом апеляційної інстанції встановлено, що старший солдат ОСОБА_9 , яка була у складі комісії згідно акту службового розслідування від 12.05.2020 не є підлеглою особою позивача. 
Як вбачається з витягу із наказу т.в.о. начальника 169 навчального центру від 18.10.2018 №64-РС ОСОБА_9 призначена на посаду начальника навчального кабінету 205 центру, ВОС-880313А, а згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2018 №222 зарахована до списків особового складу частини для виконання службових обов`язків за такою посадою. Тобто, за посадою ОСОБА_9 не відноситься до особового складу курсу, начальником якого згідно функціональних обов`язків є позивач.
Враховуючи вищевикладене, акт службового розслідування від 12.05.2020 та обставини, які ним встановлені можуть слугувати підставою для притягнення до відповідальності позивача.
Разом з тим, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Статтею 48 Дисциплінарного статуту встановлено види дисциплінарних стягнень, які можуть бути накладені на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок. 
На військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
У статті 86 Дисциплінарного статуту зазначено, що якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани, за порушення військової дисципліни, визначених наказами від 13.05.2020 №123 та від 29.05.2020 №129, наявність яких позивачем не заперечується та встановлена судом.
При цьому, відповідно до ст. 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Статтею 27 Статуту внутрішньої служби встановлено, що військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються, зокрема від матеріальної відповідальності за ці правопорушення. 
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
          Згідно п. 4, 5 ч. 1 ст. 1 цього Закону матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності;
Пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
          Відповідно до ч. 2 ст. 1 цього Закону термін "військове майно", що застосовується в цьому Законі, вживається у значенні, наведеному в Законі України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України".
Згідно ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Протиправною визнається така поведінка (дія або бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.
Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинено ним умисно чи з необережності.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства.
Обчислення розміру шкоди проводиться з урахуванням ступеня зносу військового та іншого майна за встановленими нормами.
Якщо строк експлуатації військового та іншого майна на дату його втрати закінчився або неможливо встановити час його втрати, відшкодування шкоди проводиться в розмірі 50 відсотків первинної вартості майна, якого не вистачає, але не нижче вартості металів, у тому числі дорогоцінних, та дорогоцінного каміння, які в ньому містяться, визначеної відповідно до законодавства про визначення розміру збитків, завданих підприємству, установі, організації розкраданням, знищенням (псуванням), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей.
Як вбачається з акту службового розслідування та наказу від 13.05.2020 №123, факт нестачі та вартість майна по речовій службі та службі РХБ захисту встановлені згідно з актами інвентаризації від 18.02.2020 №360, №362. Посилань щодо наявності інших документів, зокрема даних бухгалтерського обліку вказані акт та наказ не містять.
Вартість втраченого та пошкодженого майна згідно наказу від 13.05.2020 №123 складає без кратності – 57281,02 грн. (майна речової служби) та 2019,94 грн. (майна служби РХБ захисту). Форма вини – умисна, у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням обов`язків військової служби. 
На вимогу суду апеляційної інстанції про надання доказів, зокрема, які підтверджують визначення та обчислення розміру матеріальної шкоди, вказаної у оскаржуваних наказах від 13.05.2020 №123 та від 29.05.2020 №129, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено суду правомірності формування та обчислення розміру шкоди за втрату чи пошкодження такого майна, яка підлягає відшкодуванню. Не надано суду даних бухгалтерського обліку, зокрема з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності, а також з урахуванням ступеня зносу військового та іншого майна за встановленими нормами.
Крім того, ані акт службового розслідування, ані оскаржувані накази не містять обставин встановлення спричинення діями (бездіяльністю) позивача прямої дійсної шкоди такому майну (розкрадання, пошкодження, втратою чи незаконним використанням цього майна, погіршенням або зниженням його цінності тощо) в результаті самовільного видання наказу підлеглим щодо відкриття сховища і видачі майна курсантам 1 курсу в учбових цілях 06.02.2020. В той час як актом зафіксовано пояснення інструктора навчального взводу навчального курсу сержанта ОСОБА_10 про те, що вже під час видачі майна курсантам 06.02.2020 було виявлено розукомплектованість жилетів «Корсар НЗс 1-4». 
При проведенні службового розслідування не було досліджено питання стосовно кількості та номенклатури виданого 06.02.2020 речового майна курсантам 1 навчального курсу для проведення занять, тобто не з`ясовано причини нестачі майна у взаємозв`язку з діями (бездіяльністю) позивача вчиненими 06.02.2020. 
Колегія суддів зазначає, що хоча ухвалення оскаржуваних рішень перебуває у площині дискреційних повноважень відповідного командира (начальника), таке рішення повинно бути обґрунтованим і відповідати вимогам закону, а адміністративний суд, у свою чергу, в порядку судового контролю зобов`язаний надати цьому рішенню оцінку, в тому числі в аспекті законності та обґрунтованості.
Отже, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 13.05.2020 №123 та наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 від 29.05.2020 №129 в частині притягнення позивача до матеріальної відповідальності та утримання коштів за втрачене речове майно та майно служби РХБ захисту є протиправними та підлягають скасуванню.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов задоволенню частково.
Керуючись статтями 34, 243, 310, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 від 29.05.2020 №129 в частині притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності та утримання з нього коштів за майно.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 13.05.2020 №123 в частині притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності та утримання з нього коштів за майно.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          А.Ю. Коротких

Суддя          І.В. Федотов 

Повний текст постанови складений 16.10.2020