ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«16» листопада 2020 року 
м. Харків
справа № 621/410/20-ц
провадження № 22ц/818/3909/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Котелевець А.В., Яцини В.Б.,
за участю секретарів - Дмитренко А.Ю., Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державна установа «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України», представник відповідача - Цимбалюк С.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 07 травня 2020 року в складі судді Шахової В.В.
в с т а н о в и в:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що в період з 18 лютого 2019 року по 17 січня 2020 року він працював на посаді провідного юрисконсульта у відповідача. Наказом № 12-к від 17 січня 2020 року його звільнено з посади у зв`язку із закінченням трудового строкового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Зазначив, що при прийнятті на посаду провідного юрисконсульта, виключною умовою з боку директора відповідача було укладення строкового трудового договору та під тиском цих умов, ним і було написано заяву про укладення строкового договору, але, умисно, в цій заяві не було вказано причину укладення такого договору.

Наказом № 39-к від 14 лютого 2019 року його прийнято за контрактом на посаду провідного юрисконсульта на період з 18 лютого 2019 року по 18 травня 2019 року, але посилання на інтерес працівника або іншу підставу у ньому відсутні.
Вказав, що посада провідного юрисконсульта на час його прийому на роботу була вакантна, знаходилася у схемі штатного розкладу. Скороченню дана посада не підлягала, як і обмеженого терміну її дії не передбачено. Отже, характер і умови роботи провідного юрисконсульта не відносяться до категорії випадків, при яких трудові відносини не можуть бути укладеними на невизначений строк.

Посилався на те, що наказом № 110 від 17 травня 2019 року дія контракту була подовжена до 31 грудня 2019 року, посилання на інтерес працівника у ньому відсутні, додаткова угода до контракту не укладалася.

Зазначив, що за час роботи в установі зауважень та нарікань з боку керівництва не було, він всіляко виказував зацікавленість щодо продовження співпраці.

Вважав, що факт пролонгації трудового договору свідчить про те, що трудові відносини між сторонами мали усталений характер, а укладений трудовий договір набув статусу безстрокового.

З 20 грудня 2019 року по 17 січня 2020 року він перебував у щорічній відпустці. Заява на відпустку ним написана 20 грудня 2019 року і бухгалтерія не могла завчасно виплатити заробітну плату за час знаходження у відпустці, але ця виплата не була здійснена і впродовж наступних 18 робочих днів. Його звільнено під час перебування у відпустці, в день звільнення повний розрахунок не здійснено. Заборгованість по заробітній платі була сплачена частково 20 січня 2020 року, а залишок 05 лютого 2020 року, тобто час затримки повного розрахунку при звільненні складає 16 днів.

Вважав, що вказане додатково підтверджує наявність трудових відносин між сторонами, що мали усталений характер в період після 31 грудня 2019 року та після наказу про звільнення.

Зазначив, що розмір середньоденного заробітку становить 581,46 грн.

Просив визнати наказ № 12-к від 17 січня 2020 року Державної установи «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України» про його звільнення з посади провідного юрисконсульта апарату управління р. «Клініка» 17 січня 2020 року у зв`язку із закінченням трудового строкового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України незаконним та скасувати його; поновити його на посаді провідного юрисконсульта апарату управління р. «Клініка» в Державній установі «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України»; стягнути з Державної установи «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України» на його користь заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 20 січня 2020 року по день ухвалення рішення з розрахунку 581,46 грн за кожний робочий день; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді провідного юрисконсульта апарату управління р. «Клініка» Державної установи «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України» і стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць в розмірі 13 373,58 грн.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 07 травня 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 фактично містить його позовні вимоги. Так, він зазначив, що не мав бажання й добру волю щодо укладення строкового договору, він не міг уникнути цього, а до цього його спонукала адміністрація відповідача. Укладення такого договору відбулося не в його інтересах та це не передбачено законодавчими актами. Причини прийняття на роботу працівника за строковим трудовим договором обов`язково відображається у його заяві і в наказі про його прийняття, а відсутність такої інформації хоча б в одному з цих документів розцінюється як укладення договору на невизначений строк. Вважав, що строковий трудовий договір продовжувався (переукладався), тобто він є таким, що укладений на невизначений строк. Відповідач повинен був повідомити його про нарахування суми, належної йому при звільненні, чого не зробив, та здійснити повний розрахунок. Зазначив, що якщо визнати платіж від 05 лютого 2020 року повним розрахунком з боку відповідача, останнім робочим днем є саме 05 лютого 2020 року, отже фактично дія договору тривала і після винесення оспорюваного наказу, а тому договір між ними перейшов у безстроковий.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

27 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких він зазначив, що позивач працював у відповідача за строковим трудових договором (контрактом) з 18 лютого 2019 року по 17 січня 2020 року. За заявою позивача від 14 лютого 2019 року його було прийнято на посаду провідного юрисконсульта з 18 лютого 2019 року по 18 травня 2019 року; за заявою від 17 травня 2019 року - продовжено дію контракту до 31 грудня 2019 року. За його заявою від 20 грудня 2019 року йому надано відпустку за відпрацьований у 2019 році період з 20 грудня 2019 року по 17 січня 2020 року. Вказав, що оскільки дія контракту позивача було закінчено, його було звільнено в останній день відпустки, у протилежному випадку мало місце трансформація строкового трудового договору в безстроковий на підставі частини 1 статті 39-1 КЗпП України. Таким чином, 31 грудня 2019 року - дата закінчення дії строкового трудового договору; з 20 грудня 2019 року по 17 січня 2010 року позивач перебував у відпустці, яка частково перевищує строк дії контракту; чинність контракту продовжується до закінчення відпустки на підставі частини 2 статті 3 Закону України «Про відпустки». 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що оскільки при звільненні ОСОБА_1 його трудові права не порушено, підстав для задоволення його позову не вбачається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом № 39-к Державної установи «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України» від 14 лютого 2019 року ОСОБА_1 з 18 лютого 2019 року по 18 травня 2019 року прийнято за контрактом на посаду провідного юрисконсульта апарату управління р. «Клініка» за строковим трудовим договором (а.с.24).

18 лютого 2019 року між Державною установою «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України» та ОСОБА_1 укладено контракт, відповідно до умов якого ОСОБА_1 приймається на роботу на посаду провідного юрисконсульта.

Відповідно до пунктів 6.1. - 6.5. цього контракту зміни та доповнення до цього контракту вносяться тільки за угодою сторін, складеною у письмовій формі.

Контракт припиняється після закінчення строку дії; за згодою сторін; з ініціативи роботодавця до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством та пункту 6.3 цього контракту; з інших підстав, передбачених законодавством.

Додаткові підстави припинення та розірвання контракту з ініціативи роботодавця, не передбачені чинним законодавством: скорочення обсягів фінансування, та приведення штатної чисельності у відповідність до обсягів фінансування з урахуванням потреби та утримання установи.

Додаткові підстави припинення та розірвання контракту з ініціативи працівника, не передбачені чинним законодавством: зміна режиму роботи з ініціативи роботодавця.
При достроковому розірванні контракту в разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов`язань, передбачених контрактом, він розривається з попередженням відповідної сторони за два тижні.

Як вбачається з пункту 7.1. цього контракту строк його дії встановлено з 18 лютого 2019 року до 18 травня 2019 року. Контракт набуває чинності з моменту його підписання сторонами (а.с.25).

17 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до директора Державної установи «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України» з заявою про продовження строку контракту до 31 грудня 2019 року (а.с.26).

Наказом № 110-к від 17 травня 2019 року подовжено дію контракту № 1 від 18 лютого 2019 року на посаді провідного юрисконсульта до 31 грудня 2019 року (а.с.27).

Наказом № 12-к Державної установи «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України» від 17 січня 2020 року звільнено ОСОБА_1 з посади провідного юрисконсульта апарату управління р. «Клініка» 17 січня 2020 року у зв`язку із закінченням трудового строкового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України (а.с.7, 30).

З довідок Державної установи «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України» від 20 січня 2020 року № 3 та від 28 лютого 2020 року № 7 вбачається, що за період з лютого 2019 року по грудень 2019 року ОСОБА_1 нараховано дохід в розмірі 93 096,04 грн (а.с.11, 31).

З виписок по картці у Акціонерному товаристві Комерційний Банк «ПриватБанк» від 07 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 виплачено заробітну плату 20 січня 2020 року в розмірі 2500,00 грн та 05 лютого 2020 року в розмірі 887,62 грн (а.с.12, 13).

В суді апеляційної інстанції учасники справи кожний з них наполягали на правильності своїх доводів.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини першої, третьої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі, матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі, дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно із статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підстави припинення трудового договору  визначено статтею 36 КЗпП України.

Пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно з рішенням Конституційного Суду від 09 липня 1998 року, №12-рп/98 (справа про тлумачення терміну "законодавство"), контрактна форма трудового договору не може впроваджуватись нормативними актами центральних і місцевих органів виконавчої влади, актами органів місцевого самоврядування, а також колективними договорами і угодами та іншими локальними нормативними актами. Термін "законодавство", що вживається  у частині третій статті 21 Кодексу законів  про  працю  України щодо визначення  сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. 

Виходячи з необхідності посилення правових засобів захисту прав громадян у галузі праці, унеможливлення їх ущемлення, додержання вимог ратифікованої Україною Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця Конституційний Суд України визнає за доцільне в подальшому обмежити визначення сфери застосування контракту лише законами, що є прерогативою Верховної Ради України.

Тим більше, контрактна форма трудового договору не може впроваджуватись нормативними актами центральних і місцевих органів виконавчої влади, актами органів місцевого самоврядування, а також колективними договорами і угодами та іншими локальними нормативними актами.

Згідно з пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» контрактна форма трудового договору застосовується у випадках, прямо передбачених законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посада провідного юрисконсульта, яку обіймав ОСОБА_1 , не є такою, що входить до переліку категорій та посад працівників, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, а відтак трудовий договір, укладений 18 лютого 2019 між ОСОБА_1 та директором Державної установи «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України», за своєю юридичною природою не є контрактом.

Отже, наказом № 39-к Державної установи «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України» від 14 лютого 2019 року ОСОБА_1 прийнято на посаду провідного юрисконсульта апарату управління р. «Клініка» на умовах укладення строкового трудового договору.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив при підписанні заяви про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який цей договір був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Абзацом 3 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 передбачено, що оскільки згідно з частиною 2 статті 23 КЗпП України трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. 

Як вбачається з пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно зі статтею 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

За змістом частини другої статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у зв`язку з закінченням його строку. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку з закінченням строку.

Крім того, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Встановивши, що за згодою сторін між позивачем та відповідачем був укладений строковий трудовий договір, суд першої інстанції правильно вказав, що оскільки відповідач, як одна із сторін строкового трудового договору, заявивши вимогу про припинення трудового договору та видавши наказ про звільнення позивача, діяв відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що між сторонами відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 КЗпП України укладено трудовий договір на визначений строк, встановлений за їх погодженням, який міг бути продовжений лише якщо трудові відносини тривали й жодна із сторін не вимагала їх припинення.

Однак, роботодавець не виявив бажання у переукладенні трудового договору з ОСОБА_1 , заявивши вимогу про припинення трудового договору, тому трудові відносини між сторонами не продовжувались.

При цьому, позивач не оспорював правомірність укладення з ним саме строкового трудового договору. Вказана умова трудового договору не визнана недійсною та презумпція її правомірності у встановленому порядку не спростована. Працівник був проінформований про умови укладеного з ним договору, зокрема, щодо терміну його дії, погодився з ними, подавши відповідну заяву про укладення з ним строкового трудового договору, або просив продовжити строк трудового договору на посаді чітко визначений строк (а.с.26).

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що укладений трудовий договір між ним і відповідачем вважається безстроковим є необґрунтованими, оскільки сторонами було укладено трудовий договір на визначений строк, а продовження строку його дії з урахуванням положень частини другої статті 23 КЗпП України, не є підставою для набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк.

За таких обставин, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами існували строкові трудові відносини. 

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р (ІІ)/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.

Вказаний висновок висловлений також у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження № 61-17196вв19).

Наявність підстав для звільнення позивача відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору доведена відповідачем під час розгляду справи, не спростована позивачем та підтверджується зібраними у справи доказами.

Отже, наказ № 12-к Державної установи «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України» від 17 січня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 є правомірним та обґрунтованим, тому відсутні підстави для його скасування судом.

Таким чином, колегією суддів встановлено відсутність підстав для поновлення позивача на посаді. У зв`язку із цим відсутні і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка є похідною від вимоги про поновлення на роботі, а також відсутні підстави зміни дати звільнення за висновком, висловленим у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження № 61-17196вв19), від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15-ц (провадження № 61-43676св18), від 16 червня 2020 року у справі № 750/8456/17 (провадження № 61-22946св18), від 14 травня 2020 року у справі № 481/1043/17 (провадження № 14-74цс20), від 29 липня 2020 року у справі № 305/1229/18 (провадження № 61-20048св19), від 08 липня 2020 року у справі № 752/11686/18 (провадження № 61-18741св19) тощо, оскільки обставини справи є схожими, а не тотожними та зміна дати звільнення призведе до трансформації строкового трудового договору у безстроковий з наслідками в подальшому. 

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 07 травня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 20 листопада 2020 року.