ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року		Справа № 140/11626/20 пров. № А/857/11355/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Большакової О.О., Пліша М.А.
при секретарі судового засідання – Хомича О.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року (суддя Ковальчук В.Д., м.Луцьк) у справі за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (далі – Відділ, ДВС відповідно) в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про стягнення виконавчого збору від 28.05.2019 ВП №24255152 (далі – Постанова).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В доводах апеляційної скарги наводячи окремі обставини справи та норми матеріального права вказує, що позивач безпідставно посилається на пункт 5 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (далі – Закон №1404-VIII), які в їх системному зв`язку проводять до висновку про те, що виконавчий збір не стягується: у разі виконання рішення приватним виконавцем; під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю, якщо він не був стягнутий на момент передачі. Разом з тим, матеріали ВП №24255152 не було передано від органу ДВС до приватного виконавця, а постановою головного державного виконавця Постоловським Р.О. від 28.05.2019 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII) та виведено Постанову в окреме виконавче провадження. Зазначає, що згідно постанови приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди та платіжного доручення із ОСОБА_2 стягнуто основну винагороду приватного виконавця, а не виконавчого збору на користь держави.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Сторони просили проводити розгляд справи без їх участі та участі їх представників.
Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, та додатково поданими матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки приватним виконавцем було стягнуто основну винагороду приватного виконавця у сумі 11192,71 грн, то підстави для стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору відсутні.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 20.12.2010 Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , солідарно в користь Акціонерного товариства «Український інноваційний банк» в особі Луцької філії (далі – АТ, Філія відповідно) заборгованість за кредитним договором в сумі 19119 доларів США 19 центів, що еквівалентно 1512020,20 грн та 3721,28 грн та стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , солідарно в користь АТ в особі Філії судові витрати по справі, а саме 1557,21 грн судового збору та 120 грн на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 1677,21 грн по 838,61 грн з кожного (далі – Виконавчий лист; а.с.9).
28.01.2011 за вказаним Виконавчим листом відкрито ВП №24255152.
Постановою державного виконавця Відділу ВДВС від 28.05.2019 ВП №24255152 Виконавчий лист було повернуто стягувачу відповідно до пункту 3 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII та цього ж числа було винесено оскаржувану Постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 1911,91 доларів США та 455.98 грн (а.с.10-13).
В подальшому, Виконавчий лист перебував на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Шульженко І.С. (далі – Приватний виконавець), що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 14.01.2020 ВП №60977773.
В процесі виконання виконавчого провадження на прилюдних торгах було реалізоване майно боржника, а саме земельна ділянка за ціною 114496,19 грн. 
Постановою про стягнення основної винагороди від 14.01.2020 Приватним виконавцем було стягнуто основну винагороду в сумі 1911,91 доларів США. Згідно платіжного доручення від 22.07.2020 №123 Приватним виконавцем було стягнуто основну винагороду у сумі 11192,71 грн (а.с.16-21).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-ХІV; в редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження (28.01.2011)).
Відповідно до статті 1 Закону №606-ХІV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною другою статті 25 Закону №606-ХІV установлено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
Згідно частини першої статті 27 Закону №606-ХІV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
Приписами частини першої статті 28 Закону №606-ХІV визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.
Частиною третьою, четвертою вказаної статті 28 також передбачено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.
05.10.2016 набрав чинності Закон №1404-VIII, а Закон №606-ХІV, у свою чергу, втратив чинність (крім статті четвертої, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності Законом №1404-VIII).
Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що виконавче провадження у даній справі було розпочато на підставі Закону №606-ХІV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Втім, оскаржувана Постанова про стягнення виконавчого збору державним виконавцем прийнята на підставі Закону №1404-VІІІ, «Прикінцевими та перехідними» положеннями якого було встановлено, що після набрання чинності Закону виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до цього Закону.
Враховуючи «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VІІІ, положення попереднього Закону №606-ХІV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону №606-ХІV. Кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.
Отже, оскільки Постанови (як окрема процесуальна дія) винесена виконавцем 28.05.2019, тобто вже в період дії Закону №1404-VІІІ, то державний виконавець, приймаючи дану Постанову, повинен вчиняти такі дії відповідно до Закону №1404-VІІІ.
За правилами пункту 3 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.
Частиною першою статті 40 Закону №1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Частина третя статті 40 Закону №1404-VIII передбачає лише окремі випадки прийняття постанови про стягнення виконавчого збору.
У свою чергу, частина друга статті 27 Закону №1404-VIII визначає розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Закону №1404-VIII (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваної Постанови) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Слід зауважити, що після зміни правового регулювання відповідно до Закону №1404-VIII стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення без винесення відповідної постанови. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.
З матеріалів справи слідує, що державний виконавець у Постанові визначив 10 % від суми виконавчого збору, яка зазначена у Виконавчому листі.
Разом з тим, на момент прийняття спірної Постанови, редакція статті 27 Закону №1404-VIII передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (частина друга статті 27 Закону №1404-VІІІ).
Необхідно наголосити і на тому, що Виконавчий лист повернуто стягувачу через неможливість реалізації належного боржнику майна, де стягувач не виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно в рахунок погашення боргу. 
Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
З вказаного слідує, що факт повернення виконавчого документа стягувачу є належною та достатньою підставою для стягнення з боржника виконавчого збору, разом з тим розмір такого виконавчого збору становить 10 відсотків фактично стягнутої суми, а не суми що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом.
Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду у подібній справі, що викладена у постанові від 31 серпня 2020 року у справі №420/6591/18.
Враховуючи наведені правові норми та обставини справи апеляційний суд вважає, що  у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений в оскаржуваній Постанові, тому така Постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону №1404-VІІІ.
Майно, що належало позивачу було реалізовано Приватним виконавцем, яким з боржника у якості основної винагороди стягнуто 1911,91 доларів США, яка оплачена позивачем.
Відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір не стягується: у разі виконання рішення приватним виконавцем.
Враховуючи, що Приватним виконавцем було стягнуто основну винагороду у сумі 11192,71 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, у сумі, яка фактично не стягнута державним виконавцем за виконавчим провадженням ВП №24255152. 
Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують і не містять вагомих та обґрунтованих аргументів, які б давали підстави стверджувати про інше.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вказані вище правові норми, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 271, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року – без змін.                                                                                                                                  Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	М. А. Пліш