ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 336/1933/17(2-а/336/198/2017)
адміністративне провадження № К/9901/565/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Стрелець Т.Г.,
суддів: Стеценка С.Г.,  Тацій Л.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 336/1933/17          
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Міністерства оборони України постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2017 року (прийняту у складі головуючого судді Щасливої О.В.) та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2017 року (постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді – Іванова С.М., суддів: Панченко О.М., Чередниченко В.Є.)
у с т а н о в и в :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, у якому просив суд:
- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо не призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
- стягнути з Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ: 00034022) на користь позивача одноразову грошову допомогу у зв`язку із настанням інвалідності ІІ групи, внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 24-місячного грошового забезпечення.
1.          В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що набув право на призначення і виплату йому одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи відповідно до вимог статті 16 Закону № 2011-XII та Порядку № 499, оскільки інвалідність настала внаслідок захворювання, отриманого в період проходження військової служби. Позивач зазначає, що Міністерство оборони України протиправно не призначило йому одноразову допомогу посилаючись на те, що він був звільнений з військової служби до набуття чинності Законом України № 328-V, а інвалідність встановлено до 1 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Короткий зміст рішення суду І інстанції
2.          Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2017 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо непризначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності другої групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності другої групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 499 «Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» в розмірі, кратному двадцяти чотирьом розмірам місячного грошового забезпечення на час виникнення права на цю допомогу, а саме: станом на 10 серпня 2008 року.
У задоволенні вимог про відшкодування судових витрат відмовлено.
3.          Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач хоча й був звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України № 328-V від 03 листопада 2006 року, проте набув інвалідність у зв`язку з захворюваннями, які виникли внаслідок проходження цієї служби.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
4.          07 грудня 2017 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд вирішив: 
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити частково.
Постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2017 року у справі № 336/1933/17(2-а/336/198/2017) скасувати в частині визнання протиправними дій Міністерства оборони України щодо непризначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності другої групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти нову постанову в цій частині, а саме визнати протиправним та скасувати протокол № 15 від 17.02.2017 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум відмовлено ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги.
В решті постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2017 року у справі № 336/1933/17(2-а/336/198/2017) – залишити без змін.
5.           Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що посилання відповідача у протоколі про відмову у призначенні допомоги на підставі статті 16 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, в редакції, яка діяла на час звільнення позивача з військової служби, є безпідставними, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення вказаного Закону, які діяли на час виникнення у позивача права на отримання грошової допомоги, незалежно від дати звернення за отриманням останньої, а тому доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, що на момент звернення позивача з заявою про виплату вказаної допомоги відповідна норма Закону щодо виплати останньої передбачала умову реалізації такого права протягом трьох років з дня виникнення такого права, є безпідставними та не заслуговують на увагу.
Скасовуючи постанову суду першої інстанції в частині визнання протиправними дій Міністерства оборони України, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що з огляду на встановлені обставини справи, які свідчать про право позивача на отримання одноразової грошової допомоги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача, який фактично призведе до поновлення порушеного права у спірних правовідносинах, є, з урахуванням приписів статті 11 КАС України, визнання протиправним та скасування протоколу № 15 від 17.02.2017 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, що було залишено поза увагою судом першої інстанції.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
6.          18 грудня 2017 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Міністерства оборони України. 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 грудня 2017 року визначено склад колегії суддів: Бевзенко В.М. (головуючий суддя), Шарапа В.М., Данилевич Н.А.
У касаційній скарзі скаржник із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2017 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2017 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача виникло в 2008 році, але із відповідною заявою звернувся лише у 2016 році, тобто із пропуском трирічного строку звернення, встановленого частиною восьмою статті 16-3 Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Зазначено, що суди втрутились у дискреційні повноваження відповідача, прийнявши рішення про призначення та виплату спірної допомоги, в той час, як повинні були зобов`язати відповідача розглянути відповідне питання.
7.          Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2017 року задоволено заяви про самовідвід суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді ОСОБА_2 , Данилевич Надії Андріївни, ОСОБА_3 у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, що переглядається за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2017 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2017 року.
На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду від 28 грудня 2019 № 13/0/78-17, було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, внаслідок якого для розгляду касаційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Гриців М.І., суддів Берназюк Я.О., Коваленко Н.В.
Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за скаргою Міністерства оборони України на постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2017 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2017.
На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду від 03 липня 2019 № 885/0/78-19, було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, внаслідок якого для розгляду касаційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Стрелець Т.Г., суддів Стеценка С.Г., Тацій Л.В.
Верховний Суд ухвалою від 26 листопада 2020 року прийняв до провадження вищезазначену касаційну скаргу та призначив до розгляду в порядку письмового провадження з 27 листопада 2020 року.
Позивач відзиву на касаційну скаргу не надавав.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
8.          Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, позивачу з 10 серпня 2008 року на підставі свідоцтва про хворобу від 23 жовтня 1992 року встановлено другу групу інвалідності у зв`язку з проходженням військової служби строком до 10.07.2009 року. 
З 24 червня 2009 року в черговий строк переогляду МСЕК № 1 підтверджена друга група інвалідності «захворювання, так отримане в період проходження військової служби», «безстроково».
04 листопада 2016 року позивач звернувся до Запорізького обласного військового комісаріату з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням інвалідності ІІ групи 24 червня 2009 року внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби.
17 лютого 2017 року підполковнику у запасі ОСОБА_1 , звільненому 02 жовтня 1993 року, витягом з протоколу № 15 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки ОСОБА_1 звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 03.11.2006 року № 328-V, а інвалідність встановлена до 01.01.2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Вважаючи дії щодо не призначення одноразової допомоги протиправними, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
9.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
10.          Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного. 
Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (надалі - Закон №2232-XII), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-XII.
11.          Згідно частини дев`ятої статті 16-3 Закону України від 20 грудня 1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - № 2011-ХІІ) порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ, затверджено Порядок № 975.
Пунктом 2 наведеної Постанови встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:
допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 року № 1331;
допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
12.          Відповідно до пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:
у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;
у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
13. Предметом спору у цій справі є вимога призначити та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу як інваліду ІІ групи, інвалідність якому встановлено у 2008 році та повторно підтверджена у 2009 році (довічно), отже з цього часу у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.
14.          На час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, а саме Порядок № 499.
Такого висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові від 26 червня 2018 року (справа № 750/5074/17), ухваленій Судовою палатою для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду.
15.          Частиною другою статті 16 Закону №2011-XII, в редакції чинній до 1 січня 2014 року, було передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Аналогічне правило закріплено Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499.
16.          Так, відповідно до підпункту 2 пункту 2 вказаного Порядку, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальній та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України №499.
17.          З приводу посилань заявника касаційної скарги на те, що право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача виникло в 2008 році, але із відповідною заявою він звернувся лише у 2016 році, тобто із пропуском трирічного строку звернення, встановленого частиною восьмою статті 16-3 Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», колегія суддів зазначає таке.
Як зазначалось вище, пунктом 2 Порядку № 975 встановлено, що допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Як вже зазначалося, ІІ група інвалідності у зв`язку з проходженням військової служби, позивачу встановлювалась у 2008 році та при повторному огляді у 2009 році, а відтак виплата одноразової грошової допомоги повинна здійснюватися на підставі нормативно-правових актів, які були чинні на момент встановлення позивачу інвалідності.
Так, частина 8 статті 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою встановлено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права, набрала чинності лише з 01 січня 2014 року відповідно до пункту 1 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» № 5040-VI від 04 липня 2012 року.
Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першійм статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
18. Таким чином, в силу приписів статті 58 Конституції України, частина 8 статті 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», внесена Законом України № 5040-VI від 04 липня 2012 року «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців», набрала чинності 01 січня 2014 року, а тому на спірні правовідносини не розповсюджується.
19. Доводи відповідача про те, що нова редакція (з 01 січня 2014 року) Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюється на позивача з огляду на дату звільнення також є безпідставними, оскільки отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» законодавство пов`язує не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому тієї чи іншої групи інвалідності, що впливає на розмір такої допомоги. Отже, у спірних правовідносинах застосовується редакція статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка діяла до 01 січня 2014 року.
20. З урахуванням зазначеного правового регулювання спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанції про право позивача на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб».
21. Щодо посилань у скарзі на втручання в дискреційні повноваження, колегія суддів зазначає, що приписами як частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції до 15 грудня 2017 року, так і частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України захист прав у сфері публічно-правових відносин можливий у спосіб зобов`язання відповідача прийняти певне рішення чи зобов`язання вчинити певні дії.
Оскільки за наслідками судового розгляду встановлено, що відповідач протиправно відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що належним способом захисту порушеного права, у даному випадку, є саме зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у відповідності до приписів Порядку № 499.
При цьому, слід зазначити, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судами попередніх інстанцій зазначеного способу захисту права в контексті спірних правовідносин не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2019 року (справа № 336/2660/17), 23 жовтня 2019 (справа №324/187/17).
22. У відповідності до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу Міністерства оборони України слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанцій у не скасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
п о с т а н о в и в :
1.          Касаційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.
2.          Постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2017 року у не скасованій частині та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2017 року – без змін.
3.          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                          Т. Г. Стрелець
Судді                                                                                                     С. Г. Стеценко
                                                                                                    Л. В. Тацій