Номер провадження: 22-ц/813/6903/20 
Номер справи місцевого суду: 947/1431/20
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2020 року про відмову у забезпеченні позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2   до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою
В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року, ОСОБА_2  звернувся до суду із позовом  до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки.
У березні 2020 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2020 року у задоволенні клопотання позивача за зустрічним позовом  ОСОБА_1  про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою  ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ), третя особа - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою- відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2020 року про відмову у забезпеченні позову, а заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити. 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_6 , посилаючись на її необґрунтованість просить суд залишити ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2020 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
До суду апеляційної інстанції з`явився представник ОСОБА_1 – адвокат Жолобчук О.Л., інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову, районний суд виходив з того, що у заяві про забезпечення позову позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 висловлено лише припущення щодо подальшої неможливості виконання рішення суду, необхідність у застосуванні обраного ним виду забезпечення позову необґрунтовано, а додані до позову докази не дають суду можливості пересвідчитися у тому, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Частиною 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовним вимогам, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Згідно з ч. 3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити в подальшому неможливим виконання рішення суду.
Частиною 2 ст. 152 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для розгляду заяви судом.
Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов`язок суду забезпечити позов, при чому, відповідно до вимог законодавства, це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволення вимог позивача (заявника).
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.10.2018 по справі №183/5864/17-ц.
Із виділених матеріалів вбачається, що спір виник між сторонами з приводу усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. 
З поданої 22.04.2020 року ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову вбачається, що останньою висловлено лише припущення щодо подальшої неможливості виконання майбутнього рішення суду.
При цьому, необхідності у застосуванні саме такого обраного ОСОБА_1 виду забезпечення позову позивачем необґрунтовано, а додані до позову докази не дають суду можливості пересвідчитися у тому, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що описані в заяві про забезпечення позову обставини не є підставами для застосування такого виду забезпечення позову, а тому в її задоволенні, слід відмовити. 
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що у зустрічному її позові детально викладені обставини вилучення та заволодіння відповідачами земельною ділянкою, яка перебувала у її фактичному користуванні та створення перешкод у користуванні нею, що підтверджується неодноразовими відповідями правоохоронних органів.
Однак, зазначені доводи апелянта є помилковими, з огляду на те, що вказані відповіді правоохоронних органів підтверджують лише факт звернення позивача до правоохоронних органів, а інших будь – яких фактів, зазначені відповіді не підтверджують. 
Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 має наміри щодо подальшого оформлення земельної ділянки є також безпідставними та нічим не обґрунтовані. 
Виділені матеріли цивільної справи з питання вирішення заяви про забезпечення позову не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у разі невжиття заходів забезпечення позову дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у справі.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що заходи забезпечення позову за своїм змістом фактично є тотожними заявленим позовним вимогам, при цьому спір по суті судом не вирішений, тому в цьому разі може бути порушений принцип змагальності та диспозитивності сторін.
Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, правильне застосування судом першої інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо його застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2020 року про відмову у забезпеченні позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2   до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 23.10.2020 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк         

                                                        О.С. Комлева