ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8922/20 Справа № 171/743/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Хоруженко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2020 року        Дніпровський апеляційний суд у складі:
                       головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                       суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК “ПРИВАТБАНК” до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК “ПРИВАТБАНК”
на  рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

26.04.2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 22.08.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_2 був укладений кредитний договір. Відповідно укладеного договору ОСОБА_2  отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.  ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник  ОСОБА_2  помер. Спадкоємцем померлого  ОСОБА_2  є відповідач  ОСОБА_1 .. Позичальник зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на дату смерті мав заборгованість в сумі 6349,18 грн., яка складається з 6349,18 грн. – заборгованість за кредитом. Позивач звертався до відповідача з вимогою про сплату заборгованості, однак, заборгованість не сплачена. Тому, просить стягнути з відповідача вказану заборгованість. (а.с.1-3). 

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК “ПРИВАТБАНК” до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості – відмовлено (а.с.149-152).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвали нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.154-158-135).

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду 1 інстанції залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч. 2 ст. 1282 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.
Так, згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 

З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_2  22.08.2007 року звернувся до ЗАТ КБ "ПриватБанк" з заявою про надання кредиту, на підставі якої отримав банківські послуги - кредитну картку "Універсальна" строком дії до 08.2011 року з кредитним лімітом у розмірі 2500 грн. з базовою відсотковою ставкою 3% (а.с. 8)

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 22.08.2007 року наявна заборгованість станом на день смерті в розмірі 6349,18 грн. (а.с. 4-7).

У відповідності до ст. 122 0 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 27.05.2014 року, актовий запис № 20 (а.с. 19).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У відповідності до ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

З довідки об`єднаної територіальної громади Грушівської сільської ради №343 від 26.05.2020 року встановлено, що ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а/з №20 від 27.05.2014 року згідно по господарської книги №14 на 2011-2015 роки, особовий рахунок № НОМЕР_2 проживав по АДРЕСА_1 , до складу сім`ї, яка проживала за даною адресою, входили: - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 – голова домогосподарства; - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 – син; - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 – дочка; - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 – онук (а.с.142).
Згідно повідомлення Апостолівської районної державної адміністрації встановлено, що станом на 10.03.2020 року за громадянином ОСОБА_2 згідно відомостей з реєстру прав на нерухоме майно (РПВН) зареєстрована 1/5 (спільна часткова) адреса: АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності проводилася до 01.01.2013 року Комунальним підприємством «Апостолівське бюро технічної інвентаризації» (а.с.131).
Позивачем 15.09.2014 року була направлена претензія кредитора до Апостолівської державної нотаріальної контори та 30.10.2014 року було отримано відповідь Апостолівської державної нотаріальної контори, про те, що із заявою про прийняття спадщини чи відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 ніхто не звертався (а.с.24-25).
З повідомлення державного нотаріуса Апостолівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, вбачається, що спадкова справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 заведена в Апостолівській державній нотаріальній конторі 17.10.2014 року за №114/2014 на підставі претензії кредитора АТ КБ «ПриватБанк». З заявами про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_2 ніхто не звертався, відомостей про спадкоємців на майно померлого ОСОБА_2 в Апостолівській державній нотаріальній конторі немає (а.с.108).
18.02.2019 року позивачем було направлено лист-претензію спадкоємцю ОСОБА_1 про повернення заборгованості померлого ОСОБА_2 , але ніяких дій не було виконано (а.с. 26).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).
Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч. 3, 4 ст. 1268 та в ст. 1269 ЦК України.
Так, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).
Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).
Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу, суд, за позовом кредитора, накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.
Системне тлумачення ст. 16 та ч. 2 ст. 1282 ЦК України дозволяє зробити висновок, що:
-по-перше, норма ч. 2 ст. 1282 ЦК України є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця;
-по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором).
Крім того, вимоги кредитора пред`являються до всіх спадкоємців позичальника і їх коло підлягає встановленню.

Тобто, аналіз ч. 2 ст.1282 ЦК України свідчить, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку. Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно.

Зі справи вбачається, що позивач звернувся до суду саме з позовом про стягнення заборгованості лише до сина померлого - ОСОБА_1 . 

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч. 2 ст. 1282 ЦК України, а тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не можуть бути задоволені.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК “ПРИВАТБАНК” – залишити без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2020 року -  залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: