Номер провадження: 22-ц/813/5974/20 
Номер справи місцевого суду: 511/1941/19
Головуючий у першій інстанції Теренчук Ж. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М., 
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О., 
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 16 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, 

                                В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу за розпискою від 13.10.2014 року у розмірі 572 112,00 та витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 721,12 грн.
Свої вимоги мотивував тим, що 13.10.2014 року між ним та відповідачем було складено розписку відповідно до якої сума боргу, яку ОСОБА_1 зобов`язується йому сплатити після всіх перерахувань складає 23 400 доларів США.
В травні 2019 року ОСОБА_1 в добровільному порядку сплатив на його користь 200 доларів США, в зв`язку з чим сума боргу на теперішній час складає 23 200 доларів США, що за курсом НБУ станом на дату підписання позову 19.09.2019 року еквівалентно (1 долар США - 24,66 грн.) 572 112,00 грн. Ним, 31.05.2019 року, на адресу відповідача було направлено вимогу про сплату грошових коштів протягом місяця з дня отримання вимоги. Вимога була отримана відповідачем 19.06.2019 року, однак станом на 19.07.2019 року сума боргу відповідачем сплачена не була.
Просить стягнути вказаний борг в гривнях, виходячи з офіційного курсу відповідної валюти на день звернення до суду, що складає 572 112,00 грн.
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 16 січня 2020 року позов  ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  борг за договором позики від 13.10.2014 року в сумі 572 112,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 721,12 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 16 січня 2020 року скасувати та у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Належним чином повідомлені в розумінні ст. 128 ЦПК України учасники справи - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до судового засідання, призначеного на 20.10.2020 року на 14.30 годину в судове засідання не з`явилися, явку своїх представників не забезпечили, про причини не явки не повідомили, про відкладення судового засідання з наведенням причин не явки не клопотали.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом встановлено, що:
- згідно розписки від 13.10.2014 року ОСОБА_1 після всіх перерахунків повинен сплатити ОСОБА_2 23 400 доларів США.(а.с.5);
- позивач також повідомив суду, що в травні 2019 року ОСОБА_1 в добровільному порядку було сплачено на користь ОСОБА_2 200 доларів США, таким чином залишок боргу становить 23 200 доларів США;
- 31.05.2019 року на адресу ОСОБА_1 . ОСОБА_2 направив вимогу про сплату грошових коштів протягом місяця з дня отримання вимоги;
- вимога була отримана відповідачем 19.06.2019 року, однак станом на 19.07.2019 року сума боргу відповідачем сплачена не була (а.с.13).
ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь 572 112,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на момент подачі позову є еквівалентом 23 200 доларів США (100 доларів США - 24,66) (а.с.16).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо неналежного виконання умов договору позики, укладення якого відбулося в письмовій формі і на підтвердження реальності якого позивачем надано письмову розписку відповідача про отримання коштів і наявності заборгованості.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Статтями 1046, 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно        до вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові        кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками або зарахування грошової суми, що позичалась на його банківський рахунок.
Із змісту наданої письмової розписки встановлено, що ОСОБА_1 винен після всіх перерахунків ОСОБА_2 23 400 доларів США.
Дана розписка достовірно підтверджує наявність між сторонами грошового зобов`язання.
В суді першої інстанції ОСОБА_2 під час дослідження правової природи вказаної розписки, повідомив суду, що він на протязі тривалого часу надавав відповідачу гроші в борг і останній повертав гроші хоч і не повністю. Видана відповідачем розписка 13.10.2014 року була надана на підтвердження наявності боргу по всім попереднім боргам і це відповідач зробив добровільно після всіх підрахунків.
Відповідач не визнаючи заявлених вимог про стягнення заборгованості за договором позики, разом з тим не оспорює факт написання ним 13.10.2014 року розписки та не наводить заперечень щодо суми боргу, що зазначена у розписці від 13.10.2014 року - 23 400 доларів США.
Сутність заперечень відповідача зведена до того, що із представленої розписки не вбачається, що правовідносини виникли саме у зв`язку із позикою, зокрема відповідач звертає увагу, що зі змісту розписки не вбачається, що він отримав певну грошову суму у борг і прийняв на себе зобов`язання повернути гроші в обумовлений строк або на вимогу кредитора.
Між тим з матеріалів справи вбачається, що 31 травня 2019 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про виконання грошового зобов`язання, яка отримана відповідачем 19 червня 2019 року.
Зі змісту даної вимоги вбачається, що 01.03.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики та ОСОБА_1 написав ОСОБА_2 розписку на загальну суму 39 600 доларів США або за курсом на той час 200 000 грн. Також у вимозі зазначено, що протягом всього часу відповідач частково повертав борг, хоча із порушенням строку і не у повному обсязі. Останній перерахунок сторони здійснили 13.10.2014 року і сума боргу на той час складала 23 400 доларів США, після чого відповідач фактично повернув позивачу лише 200 доларів США. Залишок боргу складає 23 200 доларів США.
Відповіді на дану вимогу, ОСОБА_1 . ОСОБА_2 не надав.
Не визнаючи вимоги про стягнення заборгованості саме за договором позики, відповідач разом з тим у відзиві на позов зазначив, що представлена позивачем розписка від імені ОСОБА_1 може свідчити про наявність боргу невідомо за яким договором позики, але це на думку відповідача не підтверджує факт передання йому коштів та наявність у ОСОБА_1 обов`язку їх повернути позивачеві.
Таким чином відповідач заперечуючи проти відносин позики, не заперечує разом з тим існування грошового зобов`язання, не посилаючись і не пояснюючи правову природу цього грошового зобов`язання. При цьому відповідач у відзиві та в апеляційній скарзі «теоретично допускає» існування саме зобов`язання з невідомого договору позики.
При таких обставинах, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про наявність підстав для задоволення заявлених вимог про стягнення заборгованості в сумі, яка заявлена позивачем і яка не перевищує суму грошового зобов`язання, зазначеного у розписці від 13.10.2016 року.
Доводи апеляційної скарги з посиланням на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі № 524/4946/16-ц від 08 липня 2019 року не можуть бути взятими до уваги, оскільки у даній справі Верховний Суд зробив висновок про відсутність підстав представлену позивачем розписку позиковим зобов`язанням виходячи не лише з відсутності в тексті розписки зобов`язання повернення грошових коштів, а і у зв`язку з доведенням у тій справі відповідачем, що розписка була написана з метою вирішення питання щодо відчуження ним квартири позивачу.
У справі, рішення в якій переглядається, у розписці вказано про наявність у відповідача боргу перед позивачем у розмірі 23 200 доларів США.
У вимозі, яка отримана відповідачем, визначено строк повернення боргу та зазначено про позикові зобов`язання, які тривають з 2005 року і що розписка від 13.10.2014 року була спрямована на уточнення суми заборгованості, винність якої позивачу відповідач не заперечував.
Самі по собі посилання на те, що між сторонами виникли якісь інші правовідносини не пов`язані саме з позикою без посилання на природу таких правовідносин і без надання доказів на підтвердження таких відносин, не можуть бути визначальними в оцінці достовірності наведених відповідачем заперечень.
В той же час, як вже зазначалося, відповідач не оспорює написання ним розписки та суми грошового зобов`язання, яке вказано у тексті розписки.
Колегія суддів також звертає увагу, що відповідач у відзиві та у доводах апеляційної скарги щодо представленої позивачем розписки від 13.10.2016 року вдається до суджень, в яких «теоретично допускає про існування саме зобов`язання з невідомого договору позики».
Враховуючи обставини даної конкретної справи, представлені докази та заперечення відповідача, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, як справедливим і таким, що заснований на оцінці всіх встановлених у справі обставин.
Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 16 січня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено: 29.10.2020року.

Головуючий                        О.М. Таварткіладзе
Судді:                        А.П. Заїкін
               С.О. Погорєлова