ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9487/20 Справа № 202/4405/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Індустріальний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Індустріальний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
       Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2020 року провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Індустріальний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню закрито.
       Зобов`язано Управління державної казначейської служби України в Індустріальному районі м. Дніпра повернути ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп., сплаченого у АТ «А-Банк» за квитанцією № MP_AB250599POO_14781310 від 21.07.2020 року на р/р № НОМЕР_1 , МФО 899998, код ЄДРПОУ 37989295.
       Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2020 року у вигляді зупинення стягнення, котре провадиться Індустріальним відділом державної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в межах виконавчого провадження № 62454650 на підставі виконавчого напису № 1866 від 01.07.2019 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про звернення стягнення на нерухоме майно: нежитлове приміщення в будівлі літ. В-3 на І-му поверсі поз. 1-3-:1-6 загальною площею 180,6 кв.м., ганки літ. В (3), в (5), в (6), у спільному користуванні – ганок літ. В (2), споруди № 1-2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості у розмірі 279 656,48 доларів США, що за курсом НБУ становить 7 905 930,08 грн., та витрат виконавчого напису 3500,00 грн.
       Не погодившись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказану ухвалу, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
       Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
       Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Перевіривши законність ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
       Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
       Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства; а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Тобто, за певних умов обидві сторони у цивільному процесі можуть і не бути фізичними особами, якщо тільки такий спір не належить до юрисдикції іншого суду, зокрема господарського.
       Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року чітко розмежував юрисдикцію судів за правилами цивільного та господарського судочинства щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, встановивши у пункті 1 частини першої статті 20 ГПК України, що критерієм розмежування юрисдикції у таких спорах є суб`єктний склад основного зобов`язання.
       Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
       Пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України виключив з-під юрисдикції господарського суду спори щодо всіх правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, сторонами якого не є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. А частина перша статті 19 ЦПК України у системному зв`язку з частиною першою статті 5, статтею 46, частиною першою статті 47, частиною другою статті 48 цього кодексу не встановлюють обмежень щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами акцесорного зобов`язання є винятково юридичні особи та (або фізичні особи-підприємці).
       З 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року -спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарського суду лише тоді, якщо сторонами основного зобов`язання є тільки юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. Іншими словами, до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо виконання договору, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем.
       З вказаної дати, якщо хоча би однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, розглядається за правилами цивільного судочинства незалежно від того, чи заявляє позивач одночасно вимоги до фізичної особи-сторони основного зобов`язання та до сторони (сторін) акцесорного зобов`язання, зокрема незалежно від того, чи об`єднані позовні вимоги щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів іпотеки, поруки тощо, укладених для забезпечення основного зобов`язання.
       Даний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 13 березня 2019 року по справі №906/277/18.\\
       Встановлено, що звернувшись до суду з цим позовом до юридичної особи АТ КБ «ПриватБанк», позивач просить визнати виконавчий напис № 1866, вчинений 01.07.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно: нежитлове приміщення в будівлі літ. В-3 на І-му поверсі поз. 1-3-:1-6 загальною площею 180,6 кв.м., ганки літ. В (3), в (5), в (6), у спільному користуванні – ганок літ. В (2), споруди № 1-2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості у розмірі 279 656,48 доларів США, що за курсом НБУ становить 7 905 930,08 грн., та витрат виконавчого напису 3500,00 грн. таким, що не підлягає виконанню.
       Виконавчий напис вчинено на погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором № 1739 від 06.12.2007 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .
       Предметом Договору іпотеки № 1739/Д3 від 06 грудня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» є надання Іпотекодавцем в іпотеку Майна, зазначеного в п.7 цього договору, в забезпеченні виконання зобов`язань ФОП ОСОБА_1 перед Іпотекодержателем.
       Таким чином, між сторонами у справі: позивачем – фізичною особою-підприємцем, та відповідачем – юридичною особою виник спір щодо правомірності вчинення приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. виконавчого напису № 1866 від 01.07.2019 року та наявності чи відсутності у відповідача права на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між фізичною особою-підприємцем та юридичною особою.
       Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
       З огляду на встановлені обставини та з урахуванням зазначених вимог закону суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що справа не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
       Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування суду першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про закриття провадження у справі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374,375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
       Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2020 року – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
       Судді: