ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5084/20 Справа № 203/4126/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

               головуючого - судді Демченко Е.Л.
        суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі – Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллалова Антона Олексійовича, комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа – комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу, скасування рішень про реєстрацію права власності, витребування майна та визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а:

       У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллалова А.О. (далі — ПН ДМНО Деллалов А.О.), комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, ОСОБА_5 , третя особа – комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу, скасування рішень про реєстрацію права власності, витребування майна та визнання права власності в порядку спадкування, мотивуючи його тим, що після смерті її матері ОСОБА_6 та бабусі ОСОБА_7 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала останнім на праві власності, та після їх смерті вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, проте їй було відмовлено у зв`язку з тим, що квартира належить іншій особі.
Вказувала, що ОСОБА_3 не мав ніякого відношення до квартири, яка належала її сім`ї, він ніколи не був в ній зареєстрований та не проживав, ніколи не отримував рішення про приватизацію вказаного майна, а розпорядження ВАТ “ДМЗ ім.Петровського” №2697-П від 29 січня 1999 року, на підставі якого йому, начебто, було видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру, насправді у 1999 році було видане на ім`я ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які і отримали свідоцтво про право власності на спірну квартиру. 
Зазначала про те, що рішення про реєстрацію майнових прав на вказану квартиру за ОСОБА_3 на підставі розпорядження ВАТ «ДМЗ ім.Петровського» №2697-П від 29 січня 1999 року внесене 16 червня 2017 року реєстратором КП «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області Жук В.М. є незаконним. 
Посилаючись на те, що право власності на квартиру у ОСОБА_3 було відсутнє, а тому він не мав права вчиняти договір купівлі-продажу, на підставі якого відчужувати квартиру ОСОБА_5 , просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , видане на підставі розпорядження ВАТ “ДМЗ ім.Петровського” 2697-П від 29 січня 1999 року та скасувати рішення №2095825 від 16 червня 2017 року, винесене реєстратором КП “реєстр майнових прав” Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області Жук В.П. про реєстрацію майнових прав на вказану квартиру за ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі правочинів за №380 та скасувати рішення №35773344 від 20 червня 2017 року винесення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 ; витребувати з чужого незаконного володіння спірну квартиру та визнати за нею право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 . 
В ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер та до у часті у справі в якості відповідачів було залучено його правонаступників ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . 
Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Витребувано з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 . 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що її онук ОСОБА_5 законно придбав у власність спірну квартиру, крім того, перебування ОСОБА_2 , громадянки Російської Федерації, на території України та вчинення нею нотаріальних дій на її думку є незаконним.
       28 травня 2020 року позивач ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скарга без задоволення. Зазначала, що ОСОБА_5 квартиру набув незаконно, що є доведеним. Доводи апеляційної апеляційної скарги є хибними та надуманими. 
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній, і додатково поданими, доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, у повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду в частині часткового задоволення позову не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 доводиться онукою ОСОБА_7 та дочкою ОСОБА_6 . 
Квартира АДРЕСА_1 (тепер – Дніпрі) приватизована у порядку Закону України від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» 29 січня 1999 року трьома її мешканцями: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Приватизація відбулася на підставі розпорядження ВАТ «ДМЗ ім.Петровського» від 29 січня 1999 року №2697-П з видачею свідоцтва про право власності на житло. Право спільної сумісної власності на квартиру було зареєстровано у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради та записано у реєстрову книгу за №124п-61-121.
Викладене підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи на спірну квартиру, належним чином засвідчена копія якої була надана суду КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради.
Після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9 право власності на спірну квартиру в цілому перейшло до ОСОБА_7 (5/6 часток) та ОСОБА_6 (1/6 частина).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 .
14 червня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до КП «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області із заявою про реєстрацію права власності на спірну квартиру. У якості підстави для такої реєстрації ОСОБА_3 додав до заяви свідоцтво про право власності на житло від 29 січня 1999 року, складене від імені ВАТ «ДМЗ ім.Петровського» згідно з розпорядженням від 29 січня 1999 року №2697-П..
16 червня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно КП «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області Жуком В.М. ухвалено рішення №35723005 про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру.
20 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким останній придбав спірну квартиру. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. (номер у реєстрі 380). 
У липні 2017 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 
10 липня 2017 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. своєю постановою відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з належністю квартири ОСОБА_5 . 
       Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що нею доведено належними і допустимими доказами та підтверджено матеріалами справи факт того, що відповідач ОСОБА_3 не був належним власником спірної квартири, свідоцтво про право власності на квартиру йому не видавалось, а тому він не міг відчужувати її за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_5 , а тому вважав за необхідне витребувати з чужого незаконного володіння спірну квартиру та визнати на неї право власності за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 . 
       Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
       Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
        Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, пункти 146-147).
       При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.
       Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором.
       Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. 
       Колегія суддів наголошує на тому, що закриття провадження у справі – це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
       Підставами для закриття провадження у справі є обставини, які підтверджують: неправомірність виникнення процесу (п.п.1,2,5 ст.255 ЦПК України); неможливість його подальшого продовження (п.п.6,7 ст.255 ЦПК України); недоцільність його продовження (п.п.3,4 ст.255 ЦПК України).
       Пунктом 33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 передбачено, що суд закриває провадження у справі з підстав, передбачених ст.205 ЦПК України, перелік якої є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
       У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (ч. 1 ст.55 ЦПК України).
       Отже, процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку із вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.
       Статтями 1218,1219 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1)особисті немайнові права; 2)право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3)право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4)право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5)права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст.608 цього Кодексу.
       Колегія суддів наголошує на тому, що правовідносини по даній справі допускають правонаступництво, втім суд першої інстанції, відкривши провадження по справі 12 грудня 2018 року за позовом, поданим до суду 22 листопада 2018 року, не взяв до уваги той факт, що відповідач ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2 а.с.5). 
       Тобто провадження було відкрито по справі за позовом до померлої особи. 
       Згідно ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
       Під час вирішення питання щодо належних процесуальних дій суду у разі встановлення факту смерті відповідача, що настала до моменту подання позову, слід виходити з визначення цивільної процесуальної правоздатності як передумови виникнення процесуальних відносин між сторонами.
       Так, відповідно до ст.46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. 
       Згідно зі ст.47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягай повноліття, а також юридичні особи. При цьому цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у день її смерті (ч.4 ст.25 ЦК України).
Результати аналізу зазначених правових норм дають підстави для висновку про те, що чинним законодавством України не передбачено можливості пред`явлення позову до особи, яка на час звернення до суду померла та правоздатність якої відповідно до вимог ч.4 ст.25 ЦК України припинилася. При цьому вирішення питання щодо належних процесуальних дій суду у наведеному випадку залежить від стадії судового провадження, на якій судом було встановлено факт пред`явлення позову до померлої особи.
 Тому відповідно до вищевказаних положень закону незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що до участі у справі судом першої інстанції були залучені відповідачі-спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність.
Колегія суддів наголошує на тому, що спірна квартира зареєстрована за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . 
У тому випадку, якщо факт смерті відповідача, що настала до подання позову, буде встановлено на стадії судового розгляду, суду слід керуватись положеннями п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України та закривати провадження у справі у зв`язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, позивачу має бути роз`яснене право звернутися з відповідним позовом до спадкоємців померлого боржника в порядку, передбаченому ст.1281 ЦК України.
       Колегія суддів наголошує на тому, що станом на день подачі позовної заяви і на день прийняття ухвали про відкриття провадження ОСОБА_5 (останній власник спірної квартири) особа, зазначена у якості відповідача, та позовні вимоги до якої задоволені оскаржуваним рішенням, не могла мати цивільну правоздатність у зв`язку зі смертю, яка настала більш ніж за 5 місяців місяців до цього.
       Цивільний процесуальний кодекс України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі. 
       Крім того, поставивши в прохальній частині позовної заяви питання про витребування з чужого незаконного володіння спірної квартири позивач не конкретизувала особу за якою фактично зареєстроване право власності та від якої воно витребовується.
Враховуючи, що рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року не узгоджується з даними, отриманими апеляційним судом при перевірці доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову із закриттям провадження у справі.
       Керуючись ст.ст.255,367,374,377,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

       Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року в частині часткового задоволення позову та в частині вирішення питання стосовно судових витрат скасувати та провадження у справі закрити.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                        Макаров М.О.