Справа № 162/210/19 	Головуючий у 1 інстанції: Гладіч Н. І. 	
Провадження № 22-ц/802/992/20  Категорія: 60    	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 жовтня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І.,  Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Любешівська державна нотаріальна контора Волинської області, про визнання  недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно за законом, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 17 липня 2020 року,

                                     В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся в  суд до відповідачів з позовом  про визнання  недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно за законом.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько - ОСОБА_7 , після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та присадибної земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказує, що за життя ОСОБА_7 склав заповіт, яким житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_2 .
Позивач ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги, будучи інвалідом І групи загального захворювання, маючи право на обов`язкову частку в спадщині, у шестимісячний термін прийняв спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном шляхом догляду за ним та користуванням як до смерті спадкодавця, так і після відкриття спадщини та по даний час, а тому згідно ст.549 ЦК УРСР вважається таким, що прийняв спадщину та має право в порядку ст.560 ЦК УРСР, ст.ст.1269, 1297 ЦК України отримати свідоцтво про право на спадщину за законом.
З метою оформлення спадкових прав, 30 серпня 2018 року він подав до Любешівської державної нотаріальної контори Волинської області заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно (житловий будинок), захистити спадкові права можливо лише в судовому порядку.
Під час підготовчого провадження позивачем було заявлено клопотанням про залучення до розгляду справи в якості співвідповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є спадкоємцями за законом першої черги. 
Крім того, в заяві про уточнення позовних вимог ОСОБА_5   вказав, що ним також прийнято спадщину, фактом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном , після смерті матері ОСОБА_9 ..
З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд визнати недійсним заповіт від 25 лютого 1986 року, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 , який посвідчений Державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Котюгою О.С., реєстраційний номер 120. А також просив визнати за ним право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом та стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати по справі.
Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 17 липня 2020 року позов в даній справі задоволено частково.
Ухвалено визнати за ОСОБА_4 , в порядку спадкування за законом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , право власності на 5/8 частин житлового будинку та відповідної частини господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , просить скасувати рішення суду першої інстанції у зв`язку з неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові.
Задовольняючи частково позов в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем прийнято спадщину після смерті матері ОСОБА_9 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та після смерті батька ОСОБА_7 ,  (який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ) шляхом управління майном, а тому йому належить після смерті обох батьків 5/8 частини житлового будинку та відповідної частки господарських будівель та споруд, розташованих за адресою АДРЕСА_1 . При цьому судом зроблено висновок про відсутність доказів про прийняття ОСОБА_2 , як спадкоємиці за заповітом, спадщини після смерті ОСОБА_7 .. Вимоги про визнання недійним заповіту суд вважав безпідставними та бездоказовими, а тому відмовив у їх задоволенні.  
Висновки суду першої інстанції в частині вимог про визнання за позивачем права власності на житловий будинок та господарські будівлі  в АДРЕСА_1 зроблені передчасно при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального та матеріального права, що регулюють дані правовідносини.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
До спадкових відносин, у тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом застосовуються норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини. У даному випадку застосуванню підлягають норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.
Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом ( ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР)
Статтями 525 ЦК України УРСР передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.
Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР)
Згідно з положеннями статей 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Отже, прийняття спадщини є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 були подружжям, відповідно до архівної довідки №133/01.28 від 13 травня 2019 року  Державного архіву Волинської області  про реєстрацію шлюбу 12 листопада 1939 року, актовий запис №14  (том 1 а.с.147).
За ОСОБА_7 без оформлення права власності, значився житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що стверджується наявним в справі довідками виданими Любешівською селищною радою №1487/02-06/2-17 від 18 грудня 2017 року, №511/19 від 08 вересня 2008 року; №546 від 04 лютого 2019 року.
Згідно з записами в погосподарських книгах за 1961-1963 роки, 1968-1970 роки та 1969-1973 роки господарство ОСОБА_7 значиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_7 за вказаною адресою проживав разом з дружиною ОСОБА_9 та дітьми: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (том 1 а.с.207, 209).
В погосподарській книзі за 1968-1970 роки є відмітка, що в особистій власності господарства знаходились житловий будинок 1955 року побудови та хлів 1939 року побудови (том 1 а.с.209).
Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, затвердженого Законом № 2006-VІІ від 20 червня 1969 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проживала сім`я ОСОБА_7 разом з дітьми - був спільною сумісною власністю подружжя.
ОСОБА_9 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (том 1 а.с. 110).
Відповідно до ст. 529 ЦК України (1963 р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.
Таким чином після смерті ОСОБА_9 спадкоємцями першої черги були ОСОБА_7 - чоловік, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_5 - син та ОСОБА_6 - дочка.
Після смерті ОСОБА_9 спадщину прийняв чоловік ОСОБА_7 , який був зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_1 ( том 1 а.с. 41), фактично вступивши в управління майном. Дана обставина учасниками справи не заперечувалась та не спростовувалась.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили, що окрім ОСОБА_7 інші спадкоємці прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9 ..
Після смерті ОСОБА_9 ніхто із спадкоємців першої черги не ініціював питання про оформлення спадкового майна, яке залишилось після  її смерті. 
Твердження суду першої інстанції про те, що крім ОСОБА_7 спадщину після смерті ОСОБА_9 прийняв і її син позивач по справі ОСОБА_4 , який проживав АДРЕСА_2 , вступивши в шестимісячний термін у фактичне володіння спадковим майном, шляхом догляду за будинком, садінням огороду, користування господарськими спорудами та земельною ділянкою є бездоказовими та спростовуються встановленими судом обставинами справи. 
Зокрема, всі спадкоємці померлої мали доступ до будинковолодіння в АДРЕСА_2 , оскільки навідували батька, допомагали по господарству, в тій чи іншій міри здійснювали діяльність по догляду за будинком, обробітком городу. Такі обставини не заперечувались та не спростовувались сторонами під час розгляду справи. Однак дані обставини не свідчать про спрямованість дій спадкоємців на прийняття спадщини після смерті матері, а відтак прийняття ними спадщини в розумінні ЦК, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин. 
З огляду на зазначене апеляційний суд приходить до висновку, що після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину прийняв лише її чоловік ОСОБА_7 , а тому він став єдиним фактичним власником будинковолодіння за адресою  АДРЕСА_1 .
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується свідоцтвом  про смерть серії НОМЕР_2   ( том.1 а.с.7).
Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складалося з житлового будинку та господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної частки (пай) в розмірі 2,76 га в умовних кадастрових гектарах, без визначення цієї частки в натурі, яка перебувала в колективній власності КСП «Стохід», с. Любешівська Воля, Любешівського району Волинської області, належного спадкодавцю на підставі сертифіката серії ВЛ №0129422, виданого 20 листопада 1996 року Любешівською райдержадміністрацією Волинської області, та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 15 травня 2000 року за №387.
Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом  ( ст. 534 ЦК УРСР).
Ще одним підтвердження факту одноосібного прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_9 є складення ОСОБА_7 , уже після смерті дружини, заповіту на належний йому будинок в цілому.
Так вважаючи себе повноцінним та одноосібним власником будинку в АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 25 лютого 1986 року склав заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Котюгою О.С., реєстраційний номер 120. За змістом даного заповіту ОСОБА_7 заповідав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, за адресою АДРЕСА_2 (без зазначення номеру будинку), громадянці ОСОБА_2 ( онука).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Вважаючи себе спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті батьків, ОСОБА_4 звернувся до суду за захистом своїх спадкових прав в обраний ним спосіб.
Ст. 554 ЦК Української РСР передбачена можливість визнання заповіту недійним без зазначення підстав.
Відтак, заповіт, будучи в розумінні норм ЦК угодою, може бути визнаний недійсним виключно з підстав передбачених законом. 
Звертаючи до суду з вимогою про визнання, складеного ОСОБА_7 заповіту недійним, позивач не навів норми права, яка підлягала б застуванню у випадку задоволення його вимог. В позовній заяві позивач просячи визнати заповіт недійним, вказав лише про відсутність волі заповідача на складення заповіту. Жодних доказів, які підтвердили його твердження позивач не надавав та не клопотав про їх витребування судом. 
При цьому, відповідач ОСОБА_2 послідовно на протязі всіх судових засідань, вказувала, що усім спадкоємцям ОСОБА_7 , ще за життя останнього, достовірно було відомо про бажання батька залишити будинок їй, як своїй онуці. На підтвердження таких пояснень відповідач вказувала, що після смерті діда, на протязі тривалого часу (декілька років) вона користувалась заповіданим майном, а інші спадкоємці не ініціювали питання щодо оформлення спадкових прав на себе на спірний об`єкт.  Такі твердження відповідача є логічними, відповідають встановленим обставинам справи та не спростовані позивачем.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог позивача про визнання заповіту недійсним.
Позивачем рішення суду в цій частині і не оскаржувалось, що на думку колегії суддів свідчить про формалізм заявлених щодо заповіту вимог.
Крім того, аналізуючи зміст вимог, які викладені в позовній заяві (та в подальшому не уточнювались) колегія суддів приходить до висновку, що позивач вказував, що визнання за ним права власності на весь будинок можливе у випадку визнання заповіту недійсним або ж  визнання за ним права власності на обов`язкову частку у цьому майні, в розмірі визначену ст. 525 ЦК УРСР, як непрацездатній особі.  Позовна заява не містить обґрунтувань, щодо неприйняття спадщини ОСОБА_2 , як спадкоємцем за заповітом. 
В ході судових засідань, без уточнення позовних вимог та підстав позову, представник позивача вказував на не прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7 ..  
Після смерті ОСОБА_7 спадкоємцями за законом першої черги є його діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 ..
З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняв зокрема його син ОСОБА_5 , звернувшись до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини. Наведена обставина стверджується копіює спадкової справи №39/2002 до майна померлого ОСОБА_7 12 лютого 2002 року ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, що залишилось після смерті ОСОБА_7 та яке складалось з права на земельну частку (пай) у землі розміром 2,76 га в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі, яка перебувала в колективній власності КСП «Стохід» с. Любешівська Воля.( а.с 70 Т.1)
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 вказувала, що ще за життя ОСОБА_7 її матері ОСОБА_6 було віддано сертифікати на земельні паї. Після смерті батька ОСОБА_6 , не маючи коштів на виготовлення документів та узаконення земельних паїв, запропонувала своїм братам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оформити ці паї на себе. ОСОБА_4 , покликаючи на незадовільний стан здоров`я та неможливість самостійно обробляти землю відмовився від переоформлення. ОСОБА_5 прийняв її пропозицію та звернувся до нотаріуса. При цьому, як пояснила ОСОБА_2 при оформлені земельних паїв, нотаріус, який здійснював видачу свідоцтва з`ясовував думку, як ОСОБА_6 , яка відмовилась від своїх спадкових прав так і ОСОБА_4 , який також не претендував на дане майно. 
Такі пояснення ОСОБА_2 позивачем не спростовані, та стверджуються фактом видачі державним нотаріусом свідоцтво на право на спадщину на єдиного спадкоємця першої черги за законом - ОСОБА_5 .. Правдивість пояснень відповідача стверджуються тією обставиною, що протягом майже 20 років після смерті батька ОСОБА_4 не цікавився долею належних померлому паїв та не наполягав на їх оформлені або ж обробітку. В свою чергу ОСОБА_6 та ОСОБА_2 здійснювали обробіток частини земельної ділянки, яка була надана ОСОБА_5 після її узаконення. 
Твердження суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 за наявності заповіту на її ім`я не прийняла спадщину, оскільки не подала заяву до нотаріальної контори та не вступила в управління спадковим майном протягом шести місяців є передчасними та спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами.
Під час апеляційного розгляду даної цивільної справи було встановлено, що ще за життя ОСОБА_5 , вважаючи ОСОБА_2 свою спадкоємицею, віддав їй ключі від спірного будинку. Після смерті ОСОБА_7 відповідач вступила у фактичне володіння заповіданим майном, що підтверджується, як її поясненнями, так і наявними в матеріалах справи доказами.  
Як вбачається з довідки виконавчого комітету Любешівської сільської ради  від 08 вересня 2008 року № 511/19 року, ОСОБА_2 в шестимісячний термін після смерті ОСОБА_7   вступила в управління та володіння спадковим майном, шляхом догляду за будинком, садінням городу, сплатою податків (а.с. 94 Т.2)
Викладена в названій довідці інформація позивачем не спростована. Дій виконавчого комітету Любешівської сільської ради щодо надання відповідної інформації позивач не оспорював. 
Матеріали справи не містять інших довідок, які б свідчили про прийняття спадщини іншими спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 ..
Натомість відповідно до довідки Любешівської селищної ради від 18.12 №1487/02-06/12-17 ( а.с 11 Т.1) селищна рада зазначила, що відомостями про те, що позивач ОСОБА_4 після смерті його батька ОСОБА_7 вступив в управління та володіння спадковим майном вони не володіють.
В суді як першої, так і апеляційної інстанції ОСОБА_2 вказувала, що відразу після смерті діда вона, вважаючи себе власником будинку здійснювала за ним догляд, без оформлення відповідних документів здавала його в оренду іншим особам, встановлювала огорожу навколо будинку, обробляла город. У неї був ключ від будинку та протягом декількох років після смерті діда вона мала вільний доступ до спірного будинку, доглядала за ним, користувалась речами домашнього вжитку, що в ньому залишились, оплачувала податок та комунальні послуги , які використовувались.
Однак з невідомих причин, відносини між нею та ОСОБА_4 погіршилися, позивач почав перешкоджати їй у доступі до будинку та земельної ділянки, зірвав навісний замок з дверей та здійснив його заміну на інший, зруйнував встановлену нею загорожу. Не бажаючи вступати в конфлікт з рідним дядьком вона перестала навідуватись до спадкового майна. В 2008 році звернулась з позовом до суду про визнання права власності на будинок, однак дана позовна заява була залишена без розгляду на прохання ОСОБА_4 щодо добровільного врегулювання спору. 
Наведені пояснення ОСОБА_2 та письмові докази щодо прийняття нею спадщини позивачем належними та допустимими доказами не спростовані.  
Таким чином  при наявності заповіту та дій ОСОБА_2 , які свідчать про вступ в управління заповіданим майном, вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті її діда ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що в свою чергу виключає прийняття спадщини за законом саме на дане майно.
Зважаючи на викладена та встановлені судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що позивач у передбачений законом спосіб відповідними доказами не довів факту прийняття ним спадщини після смерті батька ОСОБА_7 .. Матеріали справи не містять про це належних письмових доказів.
Суд апеляційної інстанції критично відноситься до показів свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 щодо фактичного вступу позивачем в управління та володіння спадковим майном, зважаючи на тривалий проміжок часу який пройшов після смерті ОСОБА_7 (майже 20 років). Суттєвим для вирішення питання щодо прийняття спадщини мають обставини, які відбуваються саме по спливу 6 місяців після смерті особи. Вказані свідки не могли ствердно сказати про події, які відбувались в означений період. 
Огляд судом першої інстанції спірного будинковолодіння не має взагалі правового значення для вирішення даного спору, оскільки фактично судом констатувались факти  (висадження дерев, наявність криниці якою користується позивач, наявність спільної загорожі між будинковолодінням померлого та будинком позивача), які мають місце станом на день розгляду справи, а відтак ніяк не свідчать про обставини, які мали місце в період з 21.11.1999 року по 20.05.2000 року. Сусідське розташування домогосподарства належного позивачу з домогосподарством ОСОБА_7 само по собі не свідчить про безумовність факту прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті батька. 
Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку ( ст.535 ЦК УРСР).
Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. За своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту.
Якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов`язкова частка визначається, виходячи із вартості спадкового майна, але виділяється обов`язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Якщо частка майна, що залишилась не заповідаю менша порівняно із розміром обов`язкової частки у спадщині, обов`язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповідано частини спадкового майна.
З матеріалів справи вбачається, спадкова маса, яка залишилась після смерті ОСОБА_7 складалась з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 та права на земельну частку /пай/  землі в розмірі 2.76 га в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі, яка перебувала в колективні власності КСП  «Стохід»  Любешівська Воля.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у випадку доведеності факту прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 його син ОСОБА_4 не позбавлений був можливості забезпечити своє спадкове право за рахунок не заповідного майна, а саме права на земельну частку /пай/.
Встановивши спадкову масу, яка залишилась після смерті ОСОБА_7 ,  колегія суддів вважає безпідставними твердження позивача на наявність у нього права на обов`язкову частку в будинку в АДРЕСА_1 на яку складено заповіт та яка охоплена законною волею заповідача на передачу даного майна ОСОБА_2 .
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Суд першої інстанції не врахував, що позивачем не надано належних допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що ним прийнята спадщина, як після смерті матері ОСОБА_9 , так і після смерті батька ОСОБА_7 .. За таких обставин є необґрунтованими твердження позивача про порушення його спадкових прав.  
Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм процесуального та матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

                                                  У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 17 липня 2020 року в даній справі скасувати та ухвали тини нове судове рішення.
В задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Любешівська державна нотаріальна контора Волинської області, про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно за законом-відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення. 

Головуючий

Судді