Постанова
Іменем України
 
21 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 202/7607/14-ц
провадження № 61-283св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевцова Надія Володимирівна, 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року у складі судді Волошина Є. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Городничої В. С., 
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовної заяви
У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом про визнання договорів дарування недійсними. 
Позов мотивований тим, що 03 лютого 2014 року апеляційним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 704 820,00 грн. Відповідач ОСОБА_4 був присутній в судовому засіданні під час проголошення рішення суду. Таким чином, 03 лютого 2014 року у ОСОБА_2 виник безумовний обов`язок сплатити грошові кошти на користь ОСОБА_1 . Однак, останній, бажаючи уникнути грошового зобов`язання, встановленого рішенням апеляційного суду, 14 лютого 2014 року уклав договори дарування, що передбачали відчуження на користь його дружини ОСОБА_3 всього належного йому нерухомого майна, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення, офіс АДРЕСА_2 . Внаслідок вчинення вказаних вище дій щодо безоплатного відчуження нерухомого майна, примусове виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стало неможливим. Станом на дату подання позову триває виконавче провадження № 42497619, відкрите за заявою про примусове виконання виконавчого листа, виданого на користь ОСОБА_1 . Причиною неможливості виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2014 року є відсутність майна та коштів, на які може бути звернене стягнення для задоволення вимог стягувача.
Вчинення ОСОБА_2 вищезазначених договорів дарування нерухомого майна на користь своєї дружини, пов`язано із намаганнями уникнути зобов`язань, визначених судовим рішенням, що є безумовною підставою для визнання спірних правочинів недійсними відповідно до статті 234 ЦК України.
Позивач просила суд:
визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , предметом якого є нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; 
визнати недійсним договір дарування домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень
Справа розглядалась судами неодноразово.
09 квітня 2015 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
19 жовтня 2016 року постановою Верховного Суду України заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року та рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Короткий зміст оскаржених судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року, позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення, офіс № 60 у будинку АДРЕСА_3 від 14 лютого 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевцовою Н. В. та зареєстрований у реєстрі за № 329.
Визнано недійсним договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 від 14 лютого 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевцовою Н. В. та зареєстрований у реєстрі за № 327.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243,60 грн.
Задовольняючи заявлені вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що спірні договори дарування уклали сторони, що є близькими родичами, які передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, а саме дії сторін оскаржуваних договорів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, оскільки після укладення спірних договорів, ОСОБА_2 , не виконавши рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2014 року, фактично продовжив володіти та користуватись домоволодінням АДРЕСА_1 та приміщенням АДРЕСА_2 , які 14 лютого 2014 року подарував своїй дружині.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
У листопаді 2019 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скаргаОСОБА_2 мотивована тим, що  суди не дослідили як доказ окремо так і всі докази в сукупності та дійшли помилкового висновку, що спірні договори дарування домоволодіння АДРЕСА_1 та приміщення АДРЕСА_2 за своїм змістом суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, вчинені з порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.  
Касаційна скаргаОСОБА_3 мотивована тим, що судами порушено норми процесуального права, що унеможливило реалізацію  ОСОБА_3 , наданих їй процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, порушено засади рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів. На її адресу не надходило жодної судової повістки з зазначенням дати та часу розгляду справи та не надходило жодного смс-повідомлення (судової повістки) на її мобільний телефон. 
Позиція інших учасників справи
У лютому 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив на касаційні скарги, в якому просить залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року без змін. 
Відзив мотивований тим, що враховуючи обставини справи та приписи статей 234, 717 ЦК України, правильним є висновок суду першої інстанції щодо вчинення оспорюваних правочинів без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, оскільки воля сторін правочину не була спрямована на правомірну та не вимушену передачу майна від дарувальника до обдарованої. Рішення суду ухвалено при повному з`ясування обставин, що мають значення для справи, норми матеріального та процесуального права застосовано вірно, що виключає можливість задоволення касаційних скарг. 
Крім того, не заслуговують на увагу посилання відповідача ОСОБА_3 на порушення її процесуальних прав та відсутності в неї можливості з`явитися до суду, оскільки вона знала про існування даної справи і через свого представника приймала в ній участь та враховуючи тривалість розгляду справи (2014-2018 роки), могла проявити розумну зацікавленість та отримати інформацію про час та місце проведення судових засідань. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. У задоволенні заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зупинення дії рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 24 жовтня 2019 року відмовлено.
У лютому 2020 року матеріали цивільної справи № 202/7607/14-ц надійшли до Верховного Суду та 03 лютого 2020 року передані судді-доповідачу Дундар І. О.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів частково приймає доводи касаційних скарг з огляду на наступне.
Відповідно до статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що 08 жовтня 2018 року в зв`язку з неявкою сторін було відкладено розгляд справи на 12 жовтня 2018 року (т. 3 арк. спр. 172), коли було ухвалено судове рішення. 
Однак відомості про направлення та отримання відповідачем ОСОБА_3 судових повісток в матеріалах справи відсутні. 
Тобто, ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.
Аналіз апеляційної скарги ОСОБА_3 свідчить, що вона в апеляційній скарзі (т.  4 арк спр. 3-10) зазначала про те, що на її адресу не надходило жодної судової повістки з зазначенням дати та часу розгляду справи. 
Проте суд апеляційної інстанції на зазначені обставини справи та вимоги закону  не звернув увагу та дійшов помилкового висновку про те, що посилання в апеляційних скаргах з приводу того, що оскаржене рішення ухвалено з порушенням процесуального права, оскільки рішення ухвалено без участі відповідачів, не заслуговує на увагу, оскільки правильне по суті рішення не може бути скасоване лише з одних підстав недотримання норм процесуального закону. 
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Проте, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку про те, що судове рішення апеляційного суду постановлене без додержання норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Керуючись статтями 400, 411 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року скасувати.
Справу № 202/7607/14-ц передати на новий розгляд до суду апеляційно інстанції.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
            
Головуючий                                                                            В. І. Крат
 
Судді:                                                                                      Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук