П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  802/2078/17 
Головуючий у 1-й інстанції:  Комар П.А. 
          Суддя-доповідач:  Граб Л.С. 

26 жовтня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Капустинського М.М.  Смілянця Е. С. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на  рішення   Вінницького окружного адміністративного суду  від  12 грудня 2019 року   у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про  визнання протиправною податкової вимоги №180-23 від 15.08.2016, 
В С Т А Н О В И В :
В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області, правонаступником якої є Головне управління Державної податкової служби у Чернівецькій області, в якому просив:
- визнати протиправним та незаконним борг з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 85096,40 грн., що виник за результатами річного декларування;
-визнати протиправною та скасувати податкову вимогу №180-23 від 15.08.2016 на суму 85096, 40 грн.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.
07.09.2020 від відповідача  через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Сторони будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Від  позивача надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження. Крім того, останній просив залишити без розгляду клопотання про призначення судової експертизи, поданого ним 20.10.2020.
З огляду на зазначене, колегією суддів залишено без розгляду вказане клопотання. 
У відповідності до вимог  ч.2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що  15.08.2016 податковим органом відносно позивача сформовано податкову вимогу №180-23 про сплату заборгованості  у розмірі 85096,40 грн.  
Вказаний борг виник на підставі декларації про майновий стан і доходи № 160000487 від 23.03.2016.
Не погоджуючись з вказаною податковою вимогою, позивач звернувся до суду з даним  позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана податкова вимога №180-23 від 15.08.2016 винесена на підставі декларації №160000487 від 23.03.2016, поданої самим же ОСОБА_1 , а відтак сума боргу є узгодженою.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права колегія суддів виходить із наступного.
Спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI, в редакції, чинній на період спірних правовідносин (далі ПК України).
Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
За правилами підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно пункту 36.1 статті 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
У підпункті 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України закріплено, що грошове зобов`язання платника податків-це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий борг-сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
За змістом п. 46.1 ст. 46 ПК України податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація)-документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.
Згідно п.54.1, п.54.2 ст.54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені вказаним Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою. Грошове зобов`язання щодо суми податкових зобов`язань з податку, що підлягає утриманню та сплаті (перерахуванню) до бюджету в разі нарахування/виплати доходу на користь платника податку - фізичної особи, вважається узгодженим податковим агентом або платником податку, який отримує доходи не від податкового агента, в момент виникнення податкового зобов`язання, який визначається за календарною датою, встановленою розділом IV вказаного Кодексу для граничного строку сплати податку до відповідного бюджету.
Строки сплати податкового зобов`язання встановлені статтею 57 ПК України, пунктом 57.1 якої врегульовано, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого вказаним Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених зазначеним Кодексом.
В силу вимог п.56.11 ст.56 ПК України не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.
Обгрунтовуючи свою позицію відповідач посилався на те, що сума боргу зазначена в податковій вимозі, визначена із поданої самим же позивачем декларації про майновий стан і доходи  №1600004876. 
Так, за змістом наданої відповідачем до суду першої інстанції копії декларації №1600004876 поданої ОСОБА_1 , останнім задекларовано дохід в розмірі 722550,00 грн., з якого: 220550,0 грн. (код рядка 10.2) доходи від операцій з продажу (обміну) об`єктів рухомого та/або нерухомого майна; 502000,00 грн. (код рядка 10.9) інші доходи, які у свою чергу оподатковуються. Зокрема, платник самостійно вказав суму, що підлягає сплаті-рядок 23.1 Розділу IV декларації №1600004876 від 23.03.2016, сума податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету (додатне значення (рядок 18-рядок 19-рядок 20-рядок 21-рядок 22))- 85096,40 грн.Згідно рядка 24.1 Розділу IV декларації №1600004876 від 23.03.2016 сума військового збору, що підлягає сплаті до бюджету самостійно платником податків за результатами звітного року (графа 7 рядка 10)-7530,00 грн. При цьому, згідно декларації позивачем самостійно сплачено суму військового збору по даній декларації у розмірі 7530,00 грн.
Крім того, судом першої інстанції зазначено, що сума у розмірі 502000,00 грн., яка відображена у податковій декларації №1600004876 від 23.03.2016, яка у свою чергу оподатковується, також відображена та підтверджена декларацією про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015 рік (як державного службовця).
В свою чергу, представник позивача під час апеляційного розгляду справи в судовому засіданні, яке відбувалося  30.09.2020 зазначила, що грошові кошти в розмірі 502000 грн., які контролюючим органом пораховані як дохід ОСОБА_1 не є додатковим благом у розумінні ПК України, оскільки за рахунок останніх погашено тіло кредиту за кредитним договором.
Підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що додаткові блага-кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку.
Дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України ( підпункт 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є вичерпним.
Підпунктом "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції, чинній до 1 січня 2015 року) передбачено, що до оподатковуваного доходу включаються суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку-боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.
За змістом підпункту «б» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання.
У той же час відносини, що виникають між банком та клієнтом з питань надання кредиту є цивільно-правовими відносинами, які регулюються актами цивільного законодавства України.
Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - ЦК України) унормовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 546 ЦК України регламентовано, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як доход у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує доход платника податку.  
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 21 травня 2018 року у справі № 820/7182/16, від 14 червня 2018 року у справі № 823/112/16  та від 08 червня 2018 року у справі №814/574/16.
З матеріалів справи з`ясовано, що 18.02.2008 ОСОБА_1 укладено кредитний договір про іпотечний кредит № ф-146 з ПАТ "Акціонерний Комерційний Промислово-інвестиційний Банк" на суму в розмірі 502000 грн. Відповідно до договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 між ПАТ “Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк” та TOB “Кредитні ініціативи”, останнє набуло статус кредитора. 
26.03.2015 позивачем відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 18.02.2008 у АДРЕСА_1 придбано житловий будинок та земельну ділянку за 587135 грн. відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 18.02.2008 у                           АДРЕСА_1 , який став предметом забезпечення іпотечного договору, укладеного з метою забезпечення виконання зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором.
Згідно  договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 26.04.2015 позивачем здійснено продаж вказаного майна ОСОБА_2 , у зв`язку з цим, 26.04.2015 останнім сплачено 502000 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №180-23 від 15.08.2016, що підтверджується платіжними дорученнями № 55049 від 11.03.2015 на суму 250000 грн. та № 13909 від 26.03.2015 на суму 251750 грн.
26.03.2015 між іпотекодержателем TOB "Кредитні ініціативи" та іпотекодавцем ОСОБА_1 укладено договір про розірвання іпотечного договору посвідченого приватним нотаріусом в зв`язку з добровільним продажем предмета іпотеки в рахунок виконання зобов`язання іпотекодавця (або боржника) за основним договором, з дати набуття чинності цим договором про розірвання, іпотечний договір припиняє свою чинність.
Отже наданими позивачем доказами підтверджується, що за рахунок коштів в сумі 502000 грн., отриманих від реалізації іпотечного майна, погашено борг за кредитним договором з метою забезпечення виконання якого укладено іпотечний договір. 
Вказане свідчить про те, що сума  502000 грн. не збільшила доходу ОСОБА_1 , а відтак не є додатковим благом.
Крім того представник позивача стверджувала, що сума грошового зобов`язання, яка вказана в податковій вимозі не є узгодженою, оскільки ОСОБА_1 не подавалася до ГУ ДФС України у Чернівецькій області декларація про майновий стан і доходи № 160004876, в зв`язку з чим заявила клопотання про зобов`язання ГУ ДПС у Чернівецькій області надати для огляду оригінал вказаної декларації, яке колегією суддів задоволено.
12.10.2020 на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, додатком до якого є зокрема, оригінал податкової декларації про майновий стан і доходи, поданої від імені ОСОБА_1 .
При візуальному огляді встановлено, що копія декларації подана відповідачем до суду першої інстанції та оригінал-наданий суду апеляційної інстанції містять розбіжності щодо   адреси місця проживання позивача. Крім того, як видно із копії декларації, остання заповнена друкованим текстом, а оригінал-прописом. А відтак, на переконання колегії суддів, наданий відповідачем до суду першої інстанції в якості доказу копію документу-декларації про майновий стан і доходи № 160004876, не можна вважати копією декларації № 160004876. 
Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
В той же час контролюючим органом, не наведено переконливих доводів, що грунтуються на об`єктивній інформації, а надана до суду першої інстанції копія декларації № 160004876 не може вважатися належним та допустимим доказом по справі. 
У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку усім доказам у справі в їх сукупності, враховуючи те, що в ході розгляду справи відповідачем не надано достатньо належних доказів на  підтвердження наявності у позивача податкового боргу в сумі 85096,40 грн., колегія суддів вважає, що наявні підстави для захисту прав останнього у судовому порядку шляхом визнання протиправною та скасування податкової вимоги №180-23 від 15.08.2016. 
При цьому, колегія суддів вважає, що не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання протиправним та незаконним боргу в розмірі 85096,40 грн., що виник за результатами річного декларування, оскільки визнання протиправною та скасування податкової вимоги №180-23 від 15.08.2016 повністю відновить порушене право ОСОБА_1 , яке додаткових способів захисту не потребує. 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі дослідив всі фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що слід скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову.
Ч.1 ст.139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Положеннями ч.7 ст.139 КАС України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Ст.132 КАС України встановлено, що до судових витрат належать витрати на сплату судового збору та правничу допомогу.
За приписами п.1 ч.3 ст.4 даного Закону ставка судового збору за подання адміністративного майнового характеру, який подано фізичною особою-підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з пп.2 п.3 ч.2 ст.4 Закон України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Як встановлено з матеріалів справи, позивач звернувся до суду в 2017 році з майновим позовом на суму 85096,40 грн., а отже розмір ставки судового збору за подання позовної заяви мав би складати 640 грн., оскільки 1 відсоток ціни позову менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання апеляційної скарги 960 грн. (150% х 640 грн.).
Згідно наявної в матеріалах справи квитанції № 0.0.893264845.1 від 15.11.2017 за подання позовної заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1491 грн., а згідно квитанції № 1017018 від 27.03.2020 за подання апеляційної скарги-1280,40 грн., отже має місце зайво сплачений судовий збір. При цьому, відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає 1600 грн.
Між тим, позивач не позбавлений права звернутись, як до суду першої, так і апеляційної інстанції з заявою про повернення зайво сплаченого судового збору.
Що стосується витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. понесені ОСОБА_3 на розгляд справи в суді першої інстанції, колегія суддів вказує на таке.
За змістом статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Частиною 7, 9 статті 139 КАС унормовано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За змістом статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є:
1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;
4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;
5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;
6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;
7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;
8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.
Згідно визначення, наведеного у статті 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути  встановлено, не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також  що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
В той же час, матеріали справи містять витяг договору про надання правничої допомоги №08-11/17 від 08.11.2017, ордер, акт прийму-передачі виконаних робіт та квитанцію на 5000 грн., з яких неможливо встановити, по якій саме справі надавались послуги на підставі договору №08-11/17 від 08.11.2017. 
Крім того, в порушення частини 4 статті 134 КАС адвокатом Жовміром О.В. не надано детального опису виконаних робіт (наданих послуг), який є необхідним для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат.
Відсутність детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, зокрема, із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт, ставить під сумнів, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.
Разом з тим, як вбачається з журналу судового засідання від 03.12.2019   ОСОБА_4 перебував разом з позивачем у судовому засіданні, яке тривало з 10:41 по 11:30, а згідно журналу судового засідання від 12.12.2019 -з 10:03 по 10:23 та надавав пояснення. 
За вказаних обставин, враховуючи складність справи та докази щодо обсягу виконаних робіт, колегія суддів вважає, що вимога позивача в частині стягнення судових витрат за надання  професійної правничої допомоги підлягає частковому задоволенню на суму 3000 грн.  
Керуючись ст.ст. 77, 86, 132, 134, 139, 242, 243, 250, 308, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправною податкової вимоги №180-23 від 15.08.2016 скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 15.08.2016 за № 180-23 на суму 85096,40 грн.
 В решті позову відмовити.  
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань  Головного управління ДПС у Чернівецькій області судові витрати в розмірі  4600 грн, з яких: 1600 грн.-судовий збір, а 3000 грн.-витрати на правничу допомогу.      

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Капустинський М.М.    Смілянець Е. С.