Дата документу 20.10.2020 Справа № 320/5446/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №320/5446/19        Головуючий у 1 інстанції: Юрлагіна Т.В.
Провадження № 22-ц/807/2644/20        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» жовтня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя, 

ВСТАНОВИВ:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнювала, до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних остаточно зазначила, що з 25 вересня 2010 року сторони перебували у шлюбі. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Ведення між ними спільного господарства та шлюбні відносини припинені з квітня 2019 року.
Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль марки Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2012, білого кольору, вартістю 291 500 гривень. 
Згідно листа територіального сервісного центру №31/8/2343/24 від 21.08.2019 року спірний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_3 з 24.04.2019 року. 
Спірний автомобіль було відчужено без її відома та згоди.
На підставі зазначеного просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2012, білого кольору, у сумі 145750 грн., замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, а також судовий збір за подання позову у розмірі 1457,50грн. та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 384,20грн..

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 жовтня 2019 року залучено до участі у справі третю особу ОСОБА_3 .

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частки транспортного засобу марки Skoda Octavia, д/н НОМЕР_1 , рік випуску 2012, білого кольору, у розмірі 44681 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 446,81 грн. 
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що сторонами було визначено середню ринкову вартість спірного автомобіля в сумі 222 420 гривень, кошти, отримані від продажу 12 вересня 2017 року автомобіля відповідача марки ВАЗ 217030 «Пріора» були витрачені на побутові потреби сім`ї, судом першої інстанції не було взято до уваги надані нею розписки, під час розгляду справи безпідставно не був допитаний відповідач, судом не вирішено питання про компенсацію судового збору за подання заяви про забезпечення позову.
Просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення,яким стягнути з відповідача на її користь 1/2 частки автомобіля в розмірі 99 377,26 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2185,50 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 4500 грн.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що під час розгляду справи сторони дійшли згоди та визначили середню ринкову вартість автомобіля в розмірі 200 000 грн., що складає 8000 доларів США, курс долара становив 25 грн. за 1 долар США, позивачем було визнано, що отримані від продажу автомобіля ВАЗ 217030 «Пріора» були витрачені на придбання спірного автомобіля, судом першої інстанції обґрунтовано не було прийнято в якості доказу розписки позивача від 25 жовтня 2017 року, він скористався на участь у судових засіданнях через свого представника.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 серпня 2020 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 жовтня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обумовленої сторонами вартості спірного автомобіля в розмірі 200 000 гривень та доведеності придбавання спірного автомобіля частково за особисті кошти відповідача, отримані ним від продажу належного йому автомобіля.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 вересня 2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

До реєстрації шлюбу у власності відповідача ОСОБА_2 перебував автомобіль марки ВАЗ 217030 «Пріора», який ним було продано 12 вересня 2017 року за 110 638,72 грн., що підтверджується витягом з Єдиного реєстру Міністерства внутрішніх справ за підписом Начальника ТСЦ № 2343 від 23 серпня 2019 року (а.с.71).

Судом також встановлено, що 26 жовтня 2017 року сторонами було придбано автомобіль марки Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2012, білого кольору, вартістю 238753,73 грн., право власності на транспортний засіб було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 . 

Після припинення шлюбних відносин спірний автомобіль залишився у користуванні та розпорядженні відповідача ОСОБА_2 , що сторонами не заперечувалось.

Відповідно до наданої інформації Територіального сервісного центру № 2343 від 21.08.2019 року автомобіль марки Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_1 , рік випуску – 2012, білого кольору, з 24 квітня 2019 року зареєстровано за ОСОБА_3 .

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Установивши, що автомобіль марки Skoda Octavia, державий номер НОМЕР_1 , рік випуску 2012, білого кольору, був придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача як іншого із подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості належної позивачу частини спірного транспортного засобу.

Також, судом першої інстанції встановлено та не спростовано сторонами, що кошти від продажу автомобіля марки ВАЗ 217030 «Пріора», який належав відповідачу до реєстрації шлюбу з позивачем, в розмірі 110 638,72 гривень, були витрачені на придбання спірного автомобіля марки Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2012, білого кольору.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:
1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;
2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Сімейний кодекс України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль марки Skoda Octavia, державнй номер НОМЕР_1 , рік випуску 2012, білого кольору, був придбаний через незначний проміжок часу після продажу ОСОБА_2 автомобіля марки ВАЗ 217030 «Пріора», що був його особистою власністю.

ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги про те, кошти, отримані від продажу 12 вересня 2017 року автомобіля марки ВАЗ 217030 «Пріора», який належав відповідачу та був його особистою власністю в сумі 110638,72 грн. були витрачені на побутові потреби сім`ї.

Також ОСОБА_1 не доведено наявність у подружжя іншого джерела коштів, достатніх для придбання спірного автомобіля.

Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків факт вчинення правочину, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

За приписами ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

А тому, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги показання свідків позивача щодо отримання нею коштів в борг від матері позивача ОСОБА_5 .

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження доводів апеляційної скарги про надання до суду першої інстанції розписки від 25 жовтня 2017 року в якості підтвердження факту позичання нею коштів в розмірі 8000 доларів США, яка була долучена ОСОБА_1 до апеляційної скарги.

За приписами ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на те, що ОСОБА_1 не зазначено про наявність причин, які унеможливлювали подання вищезазначеної розписки до суду першої інстанції, відсутні підстави для прийняття вказаного доказу судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частини вартості спірного автомобіля з попереднім відрахуванням коштів, отриманих відповідачем від продажу 12 вересня 2017 року належного йому на праві особистої власності автомобіля марки ВАЗ 217030 «Пріора», що загалом становить 44681 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не правильно визначена сума, яка підлягає стягненню на її користь, оскільки середня ринкова вартість спірного автомобіля становить 222 420 грн. не заслуговують на увагу, оскільки з технічного запису судового засідання від 22 червня 2020 року вбачається, що сторони погодили вартість спірного автомобіля в розмірі 8000 доларів США, що за їх домовленістю становить в еквіваленті 200 000 грн. 

Зазначена вартість спірного автомобіля й була врахована судом першої інстанції при розгляді справи.

За приписами ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 6 ст. 367 ЦПК України).

А тому врахування іншої вартості спірного автомобіля призведе до виходу за межі позовних вимог в супереч вимог ст.ст. 264, 367 ЦПК України. 

Посилання ОСОБА_1 на те, що в суді першої інстанції не був допитаний ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки відповідач у відповідності до приписів ст. 58 ЦПК України приймав участь у розгляді справи через свого представника, клопотання про обов`язкову явку ОСОБА_2 в судове засідання позивачем не заявлялось. 

Не вирішення судом першої інстанції питання про компенсацію судового збору за подання позивачем заяви про забезпечення позову не є тим порушенням норм процесуального права, з яким закон пов`язує обов`язковість скасування рішення суду.

ОСОБА_1 не позбавлена права звернутись до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення в порядку ст. 270 ЦПК України для вирішення вказаного питання.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 звернулась до суду із заявою про відшкодування судових витрат на правничу допомогу в розмірі 3400 грн. та судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2230,10 грн.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

З огляду на те, що в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відсутні підставі для вирішення питання про відшкодування ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу в розмірі 3400 грн. та судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2230,10 грн.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 20 жовтня 2020 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова