Ухвала
10 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 607/10537/19
провадження № 51-5838ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 , 
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2020 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року щодо останнього, 
встановив:
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з касаційною скаргою на вищевказані судові рішення.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), колегія суддів дійшла висновку, що її необхідно залишити без руху, встановивши строк для усунення недоліків.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
Підстави для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції визначено у ч. 1 ст. 438 КПК. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статями 412–414 КПК.
Отже, посилаючись на незаконність судових рішень, особа, яка подає касаційну скаргу, повинна вказати на конкретні порушення закону, передбачені ст. 438 КПК, що 
є підставою для їх зміни чи скасування, а також належним чином обґрунтувати свої доводи.
При цьому, засуджений наводить доводи щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а також не погоджується з окремими доказами і показаннями свідків 
та надає їм власну оцінку, що не є предметом перегляду судом касаційної інстанції, оскільки, відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин 
і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Крім того, доводи касаційної скарги засудженого щодо відсутності доказів винуватості у інкримінованому йому злочині є взаємовиключними з доводами щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення.
У касаційній скарзі засуджений зазначає, що суд апеляційної інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про визнання протоколу пред`явлення особи для впізнання як доказу недопустимим, однак не наводить аргументів стосовно того, яких саме порушень норм матеріального або процесуального права при цьому допустився апеляційний суд, зважаючи на те, що відмова в задоволенні клопотання не свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.
Водночас, зазначаючи про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК щодо виклику та допиту свідків та потерпілого, засуджений не указує з якими саме порушеннями судом першої інстанції було проведено допит зазначених свідків 
та потерпілого, а також в чому полягає порушення апеляційного суду при відмові 
в задоволенні клопотання про повторний допит, оскільки, згідно з положеннями кримінального процесуального права, при апеляційному перегляді у суду не виникає обов`язку досліджувати докази із дотриманням засади безпосередності, якщо він 
по-новому (інакше) не тлумачить докази, отримані в суді першої інстанції.
Вказані недоліки, з урахуванням того, що неврахування судом апеляційної інстанції норми Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень” від 22 листопада 2018 року щодо зміни абзацу другого частини першої статті 185 Кримінального кодексу України при перегляді вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2020 року щодо ОСОБА_4 не є безумовною підставою для зміни чи скасування судового рішення судом апеляційної інстанції, оскільки вказані питання можуть бути вирішені в порядку статей 537, 539 КПК, перешкоджають вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Відповідно до ст. 429 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу було подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги 
і встановлюється строк, необхідний для їх усунення, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, котра подала касаційну скаргу.
Врахувавши вищенаведене, керуючись положеннями ст. 429 КПК, з огляду на те, що касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без руху і надати строк на усунення недоліків.
Недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.
Керуючись ст. 429 КПК, Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишити без руху 
та  встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги – п`ятнадцять днів із дня її отримання.
Роз`яснити, що касаційна скарга повертається в разі, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                               ОСОБА_3