Постанова
Іменем України
 
11 листопада 2020 року 
м. Київ
 
справа № 177/1402/16-ц
провадження № 61-21669св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
 
позивач -  Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,  
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року у складі суддів: Лаченкової О.В., Варенко О.П., Городничої В.С., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -  АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позов мотивовано тим, що відповідно до умов кредитного договору № KRH0AD40309342 від 18 січня 2010 року відповідач ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 51 085 грн 68 коп. зі сплатою 20,04% річних строком до 16 січня 2015 року. 
 
Через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором в частині своєчасного повернення кредитних коштів утворилася заборгованість, розмір якої станом на 30 травня 2016 року складає 229 909 грн 20 коп., з                         яких 49 451 грн 38 коп.  заборгованість за кредитом, 19 894 грн 92 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 5 533 грн 89 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом, 250 грн штрафу (фіксована частина) та 10 936 грн 15 коп. штрафу (процентна складова), а                                                  також 143 842 грн 86 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором.
 
Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № KRH0AD40309342 від 18 січня 2010 року   в загальному розмірі 229 909 грн 20 коп.
 
Короткий зміст рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь                                           ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № KRH0AD40309342 від 18 січня 2010 року   в загальному розмірі 229 909 грн 20 коп., яка складається з 49 451 грн 38 коп.  заборгованості за кредитом, 19 894 грн 92 коп. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 5 533 грн 89 коп. заборгованості по комісії за користування кредитом, 250 грн штрафу (фіксована частина) та 10 936 грн 15 коп. штрафу (процентна складова), 143 842 грн 86 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач допустив порушення умов кредитного договору, унаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року скасовано, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість по відсоткам за користування кредитом в                                  розмірі 4 249 грн 38 коп.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на заставне майно в рахунок погашення всієї суми заборгованості за кредитом, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, а відтак має право на стягнення з відповідача відсотків у зв`язку з порушенням строку виконання грошового зобов`язання згідно статті 625 ЦК України                                       в сумі 4 249 грн 38 коп. за період між ухваленням рішення суду про звернення стягнення на заставне майно від 22 липня 2015 року по 01 червня 2016 року.
 
Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило строк виконання основного зобов`язання, пред`явивши до позичальника вимогу про стягнення кредитної заборгованості у липні 2014 року, про що свідчить рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року у справі № 177/2291/14-ц, тому відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог про стягнення на користь банку заборгованості за кредитом, процентами і комісією за користування кредитом, а також пені і штрафів за порушення зобов`язань за договором.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог частини першої статті 417 ЦПК України не врахував висновки, мотиви та вказівки Верховного Суду, з яких скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року, що є обов`язковим, унаслідок чого не встановив у повному обсязі обставини справи та безпідставно відмовив у стягненні тіла кредиту, процентів та пені, що були стягнуті судовим рішенням від 22 липня 2015 року та виявилися непогашеними після проведеної реалізації заставного майна та не врахував установлений індекс інфляції за весь час прострочення.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзиву на касаційну скаргу не надходило.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду.
 
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»       № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК Українивизначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Встановлено, що  18 січня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір № KRH0AD40309342, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 51 085 грн 58 коп. строком до 16 січня 2015 року включно з відсотковою ставкою 20, 04 % річних.
 
Заочним рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року у справі  № 177/2291/14-ц, задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.        У рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором KRH0AD40309342 від 18 січня 2010 року у загальному розмірі 146 646 грн 18 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 49 451 грн 38 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 19 894 грн 92 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом - 5 533 грн 89 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань - 64 544 грн 74 коп., штрафу (фіксованої частини) - 250 грн та штрафу (процентної складової) - 6 971 грн 25 коп., звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки «ВАЗ», модель 210994-20, рік випуску 2008, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України.
 
Згідно наданого банком розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором № KRH0AD40309342 від 18 січня 2010 року заборгованість             ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 30 травня 2016 року складає 229 909 грн 20 коп., з яких 49 451 грн 38 коп. заборгованість за кредитом, 19 894 грн 92 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 5 533 грн 89 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом, 250 грн штрафу (фіксована частина) та 10 936 грн 15 коп. штрафу (процентна складова), а також 143 842 грн 86 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК Українизобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
 
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа                   1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про заставу» та статтею 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов`язань. У силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
 
За правилами частини першої статті 589 ЦК Українив разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
 
Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 590 ЦК України).  
 
Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави  в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
 
Отже, право на звернення стягнення на предмет обтяження виникає  у заставодержателя в разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
ПАТ КБ «ПриватБанк» використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в заставу майна.
 
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
 
Статтею 1050 ЦК Українипередбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
За змістом частини другої статті 625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.
 
У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
 
Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. 
 
У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
 
Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.
 
З огляду на зазначене можна зробити такі висновки.
 
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
 
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
 
Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
 
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154 цс 18.
 
Відмовляючи в задоволенні позову через наявність рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року, яким у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на заставне майно, суд апеляційної інстанції вищевказаних правових норм не врахував, не з`ясував чи виконано таке рішення суду і  яка сума боргу та за якими платежами зарахована на погашення заборгованості за кредитним договором у разі його виконання, не перевірив, чи залишилась сума боргу та у якому розмірі після реалізації такого майна, отже у порушення вимог частини першої статті 417 ЦПК України не виконав вказівки постанови Верховного Суду від 22 травня 2019 року, а саме не з`ясував розміру заборгованості за кредитним договором, не перевірив періоду за який вона нарахована, а також не встановив періоду нарахованих процентів за користування кредитними коштами, унаслідок чого не визначився з дійсним розміром заборгованості, яка підлягає стягненню на користь банку.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених позовних вимог, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що мають значення для правильного вирішення спору.
 
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.
 
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно положень статті 400 ЦПК Українищодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК Українипідставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи викладене, ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.
 
При новому розгляді справи суду необхідно дати належну оцінку доводам і поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, перевірити розмір заявленої заборгованості за кредитним договором, та ухвалити судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українисуд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки Верховний Суд направляє справу на новий судовий розгляд та не ухвалює нове рішення, розподіл судових витрат не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуАкціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року скасувати, справу № 177/1402/16-ц направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий 	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова   В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко   М. Ю. Тітов