ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4286/20 Справа № 199/5161/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
при секретарі         -        Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року
по справі за позовом  ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради про встановлення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:
В червні 2019 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини.
В липні 2019 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради про встановлення місця проживання дитини.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання дитини – задоволено.
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 (сорок) копійок.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради, про встановлення місця проживання дитини – відмовлено у повному обсязі.
Судові витрати віднесено на рахунок позивача за зустрічним позовом.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року у справі №199/5161/19 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 , зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити, визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з матір`ю. 
У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року та рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року залишити без змін.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що 10 травня 2014 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 9).
ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народилась спільна дитина – малолітній ОСОБА_3 , який проживає разом з батьками за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10, 11, 12).
Згідно з ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно зі ст. 160 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Статтею 161 СК України передбачено, що при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до педагогічної характеристики на малолітнього ОСОБА_3 , складеної комунальним закладом освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 94 Дніпровської міської ради, малолітній ОСОБА_4 поступив в молодшу групу даного закладу 03.09.2018 року. До садочку ходить із задоволенням, легко входить в контакт з дітьми, має друзів серед хлопчиків та дівчаток. До дитячого садочку хлопчика приводить та забирає батько. Дитина завжди одягнута та доглянута.
Згідно з копією довідки комунального некомерційного підприємства «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 8» Дніпровської міської ради від 26.04.2019 року, встановлено, що на момент огляду ОСОБА_3 дитина здорова, батько регулярно з`являється з дитиною на прийом, опікується здоров`ям сина (а.с. 16).
Малолітній ОСОБА_3 відвідує тренування у Голандському футбольному центрі раннього розвитку «ФУТБІК» з 19.11.2017 року по сьогоднішній день, що підтверджується копією довідки від 24.04.2019 року (а.с. 22). Згідно із зазначеною довідкою, на всі тренування вихованця футбольного центру приводить виключно батько ОСОБА_2 .
Також, дитина ОСОБА_3 систематично відвідує дитячий центр «Умнічка» з 2017 року, що підтверджується копією відповідного інформаційного листа дитячого центру (а.с. 23). Згідно з даним листом на заняття ОСОБА_5 завжди приводить батько дитини ОСОБА_2 . Спілкування стосовно навчання дитини педагоги центру проводять виключно з батьком. Батько зацікавлений результатами навчання дитини і завжди цікавиться як пройшло заняття. Відносини між батьком і дитиною доброзичливі. ОСОБА_4 з радістю зустрічає батька після занять та залюбки ділиться, як пройшов урок. Тон спілкування між батьком і сином спокійний. Дитина завжди у доброму гуморі та виглядає цілком щасливою.
Відповідно до положень ч.1 ст. 3, ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання.
Тобто, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
При цьому суд виходить лише з інтересів дитини. Перевага матері перед батьком не повинна бути пріоритетом у спорі.
Крім того, ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, малолітня дитина з народження проживає за адресою: АДРЕСА_3 , де створені всі належні умови для її проживання.
Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради щодо розв`язання спору «Про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 » від 06.09.2019 року № 4/4-924, органом опіки та піклування рекомендовано визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , 1995 р.н. (а.с. 113-115). 
Аналізуючи вказане, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок органу опіки та піклування на думку суду є немотивованим та містить лише узагальнене посилання на те, що цей висновок виданий в інтересах дитини. Жодних конкретних доводів, які б заперечували визначити місце проживання дитини разом з батьком у висновку також не зазначено. Натомість висновок містить посилання на відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена з матір`ю, а тому керуючись Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, органом опіки та піклування надані суду відповідні рекомендації щодо розв`язання спору.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.
А тому, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.
Отже, визначаючи місце проживання дитини разом із батьком, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що батько дитини хоч і не має переваги у розмірі самостійного доходу, проте виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, а також те, що дитина проживає за адресою проживання батька з народження, тобто для малолітнього дане середовище є спокійним та стійким.
Також, вірним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради про встановлення місця проживання, так як задоволення вимог первісного позову повністю виключає задоволення вимог зустрічного позову.
Доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази порушення прав ОСОБА_2 , адже увесь цей час дитина продовжує мешкати разом із батьком, а тому ОСОБА_2 передчасно звернувся до суду, так як його права ще не було порушено, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Твердження апелянта, що суд першої інстанції не перевірив належним чином психічний стан батька його матеріальне положення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам. Також у матеріалах справи відсутні докази того, що батько хлопчика зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, чи своєю поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Крім того, повноцінне забезпечення потреб та інтересів дитини полягає не тільки в матеріальному аспекті, а і в галузі усвідомлення кожним з батьків відповідальності, належного ставлення до виховання, забезпечення режиму дня, фізичного, інтелектуального та психологічного розвитку дитини, а обов`язок матеріального забезпечення дитини згідно положень діючого законодавства покладається на обох з батьків. Тож, той з батьків, що не проживає з дитиною спільно, може допомагати в її утриманні, зокрема, шляхом розподілу витрат на дитину між батьками тощо.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції залишив поза увагою надані нею докази та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для розлучення дитини зі своєю матір`ю, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки при вирішення зазначеного спору, суд першої інстанції виходив першочергово з того, що буде найбільше відповідати інтересам дитини, а саме: тривалість проживання малолітньої дитини з батьком, сталість їх соціальних зв`язків та звичним для хлопчика середовищем, добросовісне виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення сина усім необхідним, а також відсутність негативного впливу батька на виховання хлопчика і його розвиток.
Разом з тим, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції дитина- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , пояснив суду, що на даний час він проживає разом з татом, мамою та кішкою й з ними надалі бажає продовжувати проживати. Також дитина зазначила, що мама колись їхала проживати до бабусі, але потім повернулась. На даний час вони проживають всі разом та спати його вкладають й тато й мама, при цьому до дитячого садка його водить та забирає батько, а з мамою він грає та розмовляє. 
Отже на час розгляду справи як в суді першої так і апеляційної інстанції, сторони проживають разом з дитиною,за адресою позивача.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова