Постанова
Іменем України
 
16 листопада 2020 року
місто Київ
 
справа № 272/453/18
провадження № 61-7120св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Хлібороб»,
відповідачі: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Жива Нива»,
третя особа - Житомирська обласна філія Комунального підприємства «Центр державної реєстрації»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» на постанову Житомирського апеляційного суду від 13 березня 2019 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Талько О. Б., Коломієць О. С.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У квітні 2018 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» (далі - СТОВ «Хлібороб», товариство) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 і Товариства з обмеженою відповідальністю «Жива Нива» (далі - ТОВ «Жива Нива»), просило:
- визнати недійсним договір оренди землі від 22 листопада 2017 року, укладений між відповідачами щодо оренди земельної ділянки, загальною площею 2, 9421 га, кадастровий номер 1820388600:03:000:0207, яка розташована на території Степківської сільської ради Андрушівського району Житомирської області, зареєстрований згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 листопада 2017 року № 38389972;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 листопада 2017 року № 38389972;
- визнати поновленим договір оренди землі від 15 червня 2007 року, укладений між СТОВ «Хлібороб» та ОСОБА_1 щодо оренди земельної ділянки, загальною площею 2, 9421 га, кадастровий номер 1820388600:03:000:0207, яка розташована на території Степківської сільської ради Андрушівського району Житомирської області, зареєстрований у державному реєстрі земель 19 жовтня 2007 року за № 040720200357;
- визнати укладеною додаткову угоду від 12 вересня 2017 року до договору оренди землі від 15 червня 2007 року.
Позивач обґрунтовував пред`явлені вимоги тим, що 15 червня 2007 року СТОВ «Хлібороб» уклало з ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки, загальною площею 2, 9421 га, кадастровий номер 1820388600:03:000:0207, що розташована на території Степківської сільської ради Андрушівського району Житомирської області. Державна реєстрація договору проведена 19 жовтня 2007 року. Договір укладено строком на 10 років та його умовами передбачено, що орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. 
Відповідачу 12 вересня 2017 року направлявся лист-повідомлення про намір товариства скористатися переважним правом оренди та продовжити дію договору, до якого додавався проект додаткової угоди, в якій запропоновано продовжити дію договору оренди землі до 19 жовтня 2027 року та збільшено орендну плату до 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. 
У відповідь заявою від 16 вересня 2017 року ОСОБА_1 повідомив СТОВ «Хлібороб» про намір припинити дію договору оренди земельної ділянки від 15 червня 2007 року. Із інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що ОСОБА_1 22 листопада 2017 року уклав договір оренди тієї ж земельної ділянки з ТОВ «Жива Нива».
Зважаючи на наведене, позивач, звертаючись до суду з позовом, вважав, що такими діями ОСОБА_1 порушив переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк.
Стислий виклад заперечень відповідачів
ТОВ «Жива Нива» проти задоволення позову заперечувало, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 27 листопада 2018 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір оренди землі від 22 листопада 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Жива Нива», на підставі якого зареєстровано право оренди земельної ділянки, площею 2, 9421 га, кадастровий номер 1820388600:03:000:0207, державним реєстратором Житомирської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» 28 листопада 2017 року за № 38389972.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 листопада 2017 року № 38389972, ухвалене державним реєстратором Житомирської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Богушем Олександром Васильовичем.
Визнано поновленим договір оренди землі від 15 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та СТОВ «Хлібороб» щодо земельної ділянки, загальною площею 2, 9421 га, кадастровий номер 1820388600:03:000:0207, зареєстрований у Державному реєстрі земель 19 жовтня 2007 року за № 040720200357.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що з 15 червня 2007 року спірна земельна ділянка перебуває в оренді у позивача, який належно виконує свої обов`язки за договором. Орендодавець не подав позивачеві письмового повідомлення про відмову в поновленні договору оренди або заяви про бажання використовувати належну йому земельну ділянку. До закінчення договору оренди земельна ділянка знаходилася у користуванні позивача, який дотримався порядку та строків повідомлення орендодавця про наміри продовжити договір оренди землі. Доказів неналежного виконання умов договору позивачем та інших доказів, які б вказували на відсутність у позивача переважного права на укладення, поновлення, пролонгацію договору оренди земельної ділянки, відповідачами не надано.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 13 березня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Жива Нива» задоволено. Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 27 листопада 2018 року в частині задоволення позову скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення. Відмовлено СТОВ «Хлібороб» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 та ТОВ «Жива Нива» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації та визнання поновленим договору оренди земельної ділянки. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд дійшов висновків, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.
Апеляційний суд вважав, що оскільки ОСОБА_1 письмово повідомив СТОВ «Хлібороб» про свою відмову щодо поновлення договору оренди та його припинення у зв`язку із закінченням строку його дії, тому неправильним є висновок суду першої інстанції про відсутність такого повідомлення.
Ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд керувався висновками щодо застосування відповідних норм права, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18), а також положеннями статті 627 ЦК України.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у квітні 2019 року, ТОВ «Хлібороб» просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, залишити без змін рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 27 листопада 2018 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Заявник зазначає, що апеляційний суд неправильно застосував до спірних правовідносин за встановлених фактичних обставин правила статті 33 Закону України «Про оренду землі», частину першу статті 627 ЦК України. Заявник зауважує, що відмова орендодавця у продовженні дії договору оренди землі не була вмотивованою, що суперечить правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 25 лютого 2015 року у справі № 6-219цс14, а також Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 січня 2018 року у справі № 910/12017/17 та у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 924/1122/17. 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзиви на касаційну скаргу СТОВ «Хлібороб» не надходили.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, яка переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, за якими судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 15 червня 2007 року між СТОВ «Хлібороб» (орендар) та ОСОБА_1 (орендодавець) укладено договір оренди землі, загальною площею 2, 9421 га, кадастровий номер 1820388600:03:000:0207, що розташована на території Степківської сільської ради Андрушівського району Житомирської області. Договір укладено строком на десять років. Державна реєстрація зазначеного договору здійснена 19 жовтня 2007 року Андрушівським районним відділом Житомирської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» та зареєстрована в державному реєстрі земель за № 040720200357.
У пункті 8 цього договору передбачено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Згідно із пунктом 37 договору його дія припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.
Згідно з пунктом 8 договору оренди землі СТОВ «Хлібороб» листом від 12 вересня 2017 року повідомило ОСОБА_1 про намір скористатися своїм переважним правом оренди та продовжити дію договору оренди землі на той самий строк. Лист направлений 14 вересня 2017 року та отриманий ОСОБА_1 16 вересня 2017 року.
До листа додавався проєкт додаткової угоди від 12 вересня 2017 року до договору оренди землі від 15 червня 2007 року, в якому ОСОБА_1 запропоновано продовжити дію договору оренди землі до 19 жовтня 2027 року на тих самих умовах, що передбачені договором та цією додатковою угодою, якщо інше не передбачено законодавством України. Також у проєкті додаткової угоди збільшено орендну плату до 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 11 106, 64 грн. Окрім того, пунктом 4 проєкту додаткової угоди передбачалося, що орендар протягом трьох банківських днів з моменту державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі передає орендодавцю разовий платіж в розмірі 3 000, 00 грн як винагороду орендодавцю за підписання додаткової угоди.
ОСОБА_1 16 вересня 2017 року надіслав позивачу лист-повідомлення, в якому повідомив про своє бажання припинити дію договору оренди земельної ділянки від 15 червня 2007 року після закінчення строку, на який його було укладено - 19 жовтня 2017 року.
22 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Жива Нива» укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 2, 9421 га, кадастровий номер 1820388600:03:000:0207, яка розташована на території Степківської сільської ради Андрушівського району Житомирської області, який зареєстрований згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 листопада 2017 року № 38389972.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
Законом України «Про оренду землі» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
У частині першій статті 777 ЦК України закріплено переважне право наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачено певну процедуру здійснення цього права.
Крім того, статтею 764 ЦК України передбачено такий спеціальний спосіб захисту порушеного цивільного права та інтересу у спірних правовідносинах, як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.
Правові підстави поновлення договору оренди землі визначені статтею 33 Закону України «Про оренду землі», якою фактично передбачено два способи пролонгації договору оренди землі.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 33 цього Закону після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).
Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку.
До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.
При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.
Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.
Частинами восьмою та одинадцятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.
Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури поновлення договору оренди землі.
Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України.
Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі, зокрема, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи, що до закінчення строку дії договору оренди землі від 15 червня 2007 року ОСОБА_1 повідомив СТОВ «Хлібороб» про відсутність у нього наміру продовжувати дію зазначеного договору оренди землі.
При цьому, у разі незгоди орендодавця з поновленням договору оренди, направленої орендарю у місячний строк до закінчення строку його дії, переважне право на укладення договору оренди землі припиняється, тому що переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк не може домінувати над виключним правом орендодавця, як власника земельної ділянки, щодо користування та розпорядження нею на власний розсуд після закінчення строку дії договору оренди землі.
Є необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що СТОВ «Хлібороб» як орендар виконав приписи частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі», у встановлений строк повідомив належним чином власника землі про намір продовжити договір оренди, при цьому ОСОБА_1 у передбачений законом строк не надав відповіді на отримане повідомлення. Судом апеляційної інстанції встановлено протилежне, зокрема, що орендодавець не виявив намірів продовжувати договір оренди землі з СТОВ «Хлібороб», а тому такі доводи зводяться до переоцінки доказів у справі. Відповідно до положень частин восьмої, одинадцятої статті 33 Закону України «Про оренду землі» заявник мав можливість оскаржити у суді наявне зволікання орендодавця в укладенні додаткової угоди, проте не скористався таким правом.
Достеменно знаючи про волевиявлення орендодавця не продовжувати договірні відносини щодо оренди належної йому земельної ділянки, позивач не скористався своїм правом оскаржити в судовому порядку відмову (зволікання) орендодавця, як це передбачено частинами восьмою, дев`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі», а звернувся до суду з позовом лише у квітні 2018 року, тобто вже після укладення ОСОБА_1 нового договору оренди з ТОВ «Жива Нива», про визнання його недійсним у цьому провадженні.
За наявності встановлених фактичних обставин, відсутності згоди орендодавця із запропонованими СТОВ «Хлібороб» новими умовами договору оренди землі, висновки суду апеляційної інстанції про безпідставність позовних вимог є обґрунтованими.
Висновки апеляційного суду відповідають правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18) та від 21 листопада 2018 року в справі № 530/212/17 (провадження № 14-330цс18), а також правовим висновкам, викладеним у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 квітня 2020 року у справі № 272/452/18 (провадження № 61-3112св19), від 14 травня 2020 року у справа № 272/449/18 (провадження № 61-1917св19), від 29 травня 2020 року у справі № 272/365/18 (провадження № 61-46452св18), від 08 липня 2020 року у справі № 272/441/18 (провадження № 61-17421св19), від 28 вересня 2020 року у справі № 272/440/18 (провадження № 61-3276св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 272/442/18 (провадження № 61-2826св19).
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції і на законність судового рішення суду апеляційної інстанції не впливають. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).
Щодо застосування до спірних правовідносин правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-219цс, Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 910/12017/17 та від 18 грудня 2018 року у справі № 924/1122/17
Заперечуючи проти оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, заявник зазначив, що у постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-219цс14 викладено правовий висновок, відповідно до якого відмова орендодавця від продовження договору оренди з попереднім орендарем має бути мотивованою.
При цьому, відповідно до наведеного правового висновку порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди:
- з новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право;
- у разі недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах і укладення з ним договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права;
- укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю в поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об`єкт оренди для власних потреб.
Обґрунтовуючи невмотивованість відмови орендодавця у продовженні дії договору оренди землі, заявник посилався лише на те, що лист про бажання орендодавця у подальшому припинити дію договору оренди землі з моменту закінчення строку, на який він був укладений, не є відмовою у поновленні договору оренди, а після отримання орендодавцем листа-повідомлення разом із проектом додаткової угоди власник земельної ділянки не повідомив його про результати розгляду такого листа-повідомлення. Інших підстав для визнання відмови немотивованою заявник у позовній заяві не навів, зокрема і тих, які визначені у постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-219цс14.
Необхідно враховувати, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову у справі, яка переглядається, встановив, що орендодавець ОСОБА_1 письмово повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди, між сторонами не досягнуто домовленості щодо істотних умов договору оренди землі, а тому судом не встановлено підстав для поновлення дії договору оренди землі. Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеними упостанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-219цс14, у яких зазначено, що для поновлення договору оренди землі з підстав, які передбачені частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов`язки за договором, відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди, сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18) погодилася з висновками Верховного Суду України). 
У справі, яка переглядається, не встановлено, що орендар продовжував користування виділеною земельною ділянкою та належно виконував свої обов`язки за договором, а також, що сторони уклали додаткову угоду про поновлення договорів оренди, також не доведено заявником підстав, що визначені у постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-219цс14, за яких вважається, що переважне право орендаря порушено. 
Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що незастосування апеляційним судом правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-219цс14, призвело до неправильного вирішення спору.
Оцінюючи підставність для застосування до спірних правовідносин правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 910/12017/17, необхідно зазначити, що у цій постанові не викладено правового висновку щодо застосування статті 33 Закону України «Про оренду землі», спірні правовідносини виникли з приводу визнання договору оренди приміщень з правом викупу продовженим, що не регулюються нормами Закону України «Про оренду землі».
Не підлягає також врахуванню правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 924/1122/17, оскільки у зазначеній справі не досліджувалося питання порушення переважного права орендаря перед іншими орендарями.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Таким чином, доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги ТОВ «Хлібороб», не можуть бути підставами для скасування постанови апеляційного суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Верховний Суд встановив, що суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга СТОВ «Хлібороб» підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - залишенню без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» залишити без задоволення.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 13 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний

                                                                                                            І. Ю. Гулейков

                                                                                                            В. В. Яремко