Ухвала
Іменем України 
 
23 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 751/6152/19
провадження № 51- 5111 ск20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                          ОСОБА_1 ,
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної  інстанції, на  ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року стосовно засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , 
 
встановив:
 
Вироком  Новозаводського  районного  суду  м. Чернігова  від 26 березня 2020 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,  неодруженого, раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ст. 75 КК України звільнено його від  відбування покарання з випробуванням на строк 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України;
 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,  працюючого барменом в ТОВ ТК «Руно», неодруженого, раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3                         ст. 297 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк              4 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено його від  відбування покарання з випробуванням на строк 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені                  ст. 76 КК України.
 
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року зазначений вирок залишено без змін.
 
За вироком суду, 12 липня 2019 року, близько 23 год., ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою із ОСОБА_5 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, прибули до пам`ятника на честь радянських воїнів-визволителів м. Чернігова, що являє собою бойовий танк  Т-34 № 129 періоду Великої Вітчизняної війни, встановлений на високому масивному постаменті з бетону, розташованому на перехресті вул. І. Мазепи та проспекту Перемоги у м. Чернігові, з метою його осквернення шляхом підпалу. Знаходячись біля вказаного пам`ятника, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , діючи на виконання спільного умислу, з хуліганських мотивів, нехтуючи моральними засадами суспільства щодо поваги до тих, хто боровся проти нацизму в роки Другої світової війни, підпалили, заздалегідь заготовлену ними та принесену із собою, легкозаймисту суміш у 2 скляних пляшках, після чого ОСОБА_5 , за ним ОСОБА_4 , по черзі, кинули по одній пляшці з легкозаймистою сумішшю в металевий корпус бойового танку Т-34 № 129, встановленого на постаменті, внаслідок чого відбулося загорання та полум`я охопило його правий бік, вчинивши у такий спосіб осквернення пам`ятника на честь радянських воїнів-визволителів     м. Чернігова.
 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційної інстанції  стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та призначити новий розгляд в апеляційному суді у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особам засуджених внаслідок м`якості. Вважає, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без відбування покарання, оскільки не повною мірою зважив, зокрема, на невизнання останніми своєї вини у вчиненні злочину та їх ставлення до вчиненого. Стверджує, що апеляційний суд також не в повній мірі врахував дані про їх особи, які не вказують на можливість звільнення їх від відбування покарання з випробуванням. Крім того, зауважує, що апеляційний суд не виклав в ухвалі мотивів прийнятого рішення, а тому його ухвала не відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та правильність кваліфікації  їх дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
 
Що стосується доводів прокурора викладених в касаційній скарзі стосовно невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених внаслідок м`якості, то вони на думку Суду є необґрунтованими з таких підстав.
 
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права – є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. 
 
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
 
Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
 
Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак діючи в межах наданої законом дискреції, суд має навести правові підстави та переконливі мотиви для постановленого ним рішення.
 
Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
 
Як убачається з копії вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання          ОСОБА_4 та ОСОБА_5 врахував ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, який відповідно до положень ст.12 КК України є тяжким та дані про їх особи, які раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувались, за місцем проживання  характеризуються добре, їх молодий вік,  сімейний стан, те, що на обліку в наркологічному диспансері та у лікаря психіатра вони не перебувають.
 
 Разом з цим, обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 суд визнав вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судом не встановлено.
 
З урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку про те, що перевиховання та виправлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства та призначив їм покарання в межах санкції ч.3 ст.297 КК України  із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України. 
 
Як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у апеляційній скарзі прокурора доводи, які аналогічні за змістом доводам касаційної скарги, щодо невмотивованого призначення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надто м`якого покарання із застосуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України, неналежного дослідження  даних про їх особи, неврахування судом ступеню тяжкості вчиненого ними злочину, перевірялись апеляційним судом, про що зазначено в ухвалі апеляційної інстанції. 
 
Так, апеляційний суд, враховуючи положення ст. ст. 50, 65 КК України та погоджуючись з вироком суду в частині призначення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК у виді обмеження волі, зазначив, що при обранні обвинуваченим виду і міри покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ними злочину та дані про їх особи, які раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалися, за місцем проживання й роботи характеризуються добре, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувають, а тому дійшов правильного висновку про необхідність призначення покарання в межах санкції ч. 3 ст. 297 КК України із застосуванням ст. 75 КК України, встановивши при цьому максимальний іспитовий строк — три роки.  
 
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для  призначення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 більш суворого покарання у виді обмеження волі, яке належить відбувати реально, як просив у своїй апеляційній скарзі прокурор.
 
Колегія суддів погоджується з цим висновком і вважає, що призначене покарання ОСОБА_4 та ОСОБА_5  відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів, а рішення про звільнення їх від відбування покарання є  обгрунтованим.
 
Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень ст. ст. 370, 419 КПК України із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги прокурора і судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали і положення закону, якими він керувався.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування чи зміни судового рішення апеляційної інстанції не встановлено. 
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
 
постановив:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної  інстанції, на  ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року стосовно засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - відмовити.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                       ОСОБА_3