22-ц/804/2914/20 
                                                                                264/7056/19 
                                               
Головуючий у 1-й інстанції Іванченко А.М. 
Суддя-доповідач: Попова С.А.      

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

04 листопада 2020 року                                                                                 місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого судді      Попової С.А.,
             суддів                           Гаврилової Г.Л., Лісового О.О.,
за участю секретаря    Галстяна Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1   - ОСОБА_2 
на рішення Іллічівського районного суду  міста Маріуполя Донецької області від 05 червня 2020 року, ухваленого у складі судді Іванченко А.М., повний текст рішення складено  05 червня 2020 року, 
у цивільній справі 
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_3 
про скасування запису про державну реєстрацію права власності,
треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору:
Маріупольська міська рада, 
Маріупольське бюро технічної інвентаризації, 
ОСОБА_4 ,

В С Т А Н О В И В:
1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
В 2019 році ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про скасування, як незаконного,  запису від 29.08.2011 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 .
Позов вмотивовано тим, що домоволодіння АДРЕСА_2 за вказаною адресою було першочергово розподілено між трьома співласниками у різних частках: 
- 20/50 часток цього будинку АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.1985 (реєстр. № 1155) належать ОСОБА_4 (чоловіку позивачки), що на підставі рішення Кальміуської районної адміністрації № 23 від 28.03.2018 виділені в натурі в окремий цілий будинок з присвоєнням окремої адреси – будинок АДРЕСА_2 .
- 21/50 частки цього будинку АДРЕСА_2 , що виділена в натурі зі спільної часткової власності на підставі рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 12.11.2007 (справа № 2-2958/2007), належали ОСОБА_5 . Подальше право власності на вказаний об`єкт нерухомості, виділений в цілий будинок, за договором купівлі-продажу від 07.12.2007 (реєстр. в Маріупольському БТІ за № 1-3059) зареєстровано за набувачем ОСОБА_6   Правонаступником (новим власником) вказаного об`єкту нерухомості є ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.08.2011 (реєстр № 1-1619), право власності відповідачки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;  
- 9/50 часток цього будинку АДРЕСА_2 , що були успадковані ОСОБА_7 (після смерті її чоловіка ОСОБА_8 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16.11.2018 (справа № 264/2708/18) нині належать в порядку спадкування (4 черга) після смерті ОСОБА_7 – ОСОБА_1 і її чоловіку ОСОБА_4 .
Наразі позивачка не має можливості здійснити реєстрацію набутого за судовим рішенням від 16.11.2018 права власності на набуту частку будинку АДРЕСА_2 , перешкодою до чого є реєстрація за відповідачкою права власності на будинок АДРЕСА_2 в цілому із вказівкою частки 1/1 (реєстраційний номер майна 21136503). У зв`язку із цим їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації на 9/50 часток цього будинку.
Вважає, що поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна – будинку АДРЕСА_2 , зокрема, виділ в натурі 21/50 частини будинку у 2007 році без присвоєння кожному об`єкту окремої поштової адреси, не був здійснений. Тому реєстрація права власності на будинок в цілій (1/1) частині за ОСОБА_3 здійснена незаконно і, як наслідок, запис про таку реєстрацію права власності від 29.08.2011р. підлягає скасуванню. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про скасування запису про державну реєстрацію права власності, треті особи - Маріупольська міська рада, Маріупольське бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_4 – відмовлено. 

Відмовляючи в задоволенні позову,  суд першої інстанції виходив з того, що право власності на нерухоме майно у відповідачки виникло не шляхом поділу чи виділу частки із спільної часткової власності в окремий об`єкт, а в порядку спадкування за законом та правовстановлюючим документом на майно є свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.08.2011 року № 1-1619, яке є дійсним, ніким не оскаржено та не скасовано. Попередній власник майна, спадкодавець, ОСОБА_6 також у відповідності до правовстановлюючого документу договору купівлі-продажу від 07.12.2007 року № 1-3059 придбав у власність нерухоме майно - будинок АДРЕСА_2 в цілому з визначенням частки 1/1. Під час проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_3 жодних суперечностей між адресами, частками та іншими записами про права власності державним реєстратором виявлено не було. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (а.с. 82-85),  посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована наступними доводами. Суд вказав, що запис про державну реєстрацію права власності відповідачки на будинок АДРЕСА_2 виникло не під час процедури виділу їй 21/50 частин цього домоволодіння, а в порядку спадкування за законом на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке не визнано недійсним та є чинним. Однак, суд не зважив, що ухваленим рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 16.11.2018 за нею її чоловіком було визнано право власності на 9/50 ідеальної долі домоволодіння АДРЕСА_2 , що є підставою для реєстрації за нею права власності на вказану частку домоволодіння, і ця реєстрація не має ставитись в залежність від існування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності ОСОБА_3 . 
Суд не з`ясував, чи існує у позивача право або законний інтерес, та чи порушено,  не визнано або оспорено це право відповідачем, чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. Отже, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.
Проте, в матеріалах справи маються докази наявного порушення права власності позивачки відповідачкою, що полягає у реєстрації в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 права власності на 1/1 частина будинку АДРЕСА_2 .
Заявлений позивачкою спосіб у вигляді скасування запису про реєстрацію права власності відповідачки найбільш ефективно захищає право власності позивачки, дозволяючи зареєструвати її право власності.  
Посилання суду на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є не обґрунтованим, оскільки цим безпідставно захищене право власності відповідачки, на відміну від прав відповідачки. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло. 

Процедура розгляду справи апеляційним судом
Враховуючи положення ч. 1 ст. 368  ЦПК України, розгляд даної справи, що є малозначною згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження. 
Справа розглядається у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи позивача ОСОБА_1 , яка в своїй заяві підтримала доводи апеляційної скарги (а.с. 123, 125), представника позивача ОСОБА_2 , від якої надійшла заява про вирішення справи у її відсутність (а.с. 201), відповідачки ОСОБА_3 (а.с. 196), третіх осіб – представників Маріупольської міської ради і Маріупольського бюро технічної інвентаризації, Анішина В.Ф. (а.с 125, 196), неявка яких в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено наступні обставини, що підтверджуються матеріалами цивільної справи, а також витребуваними судом і оглянутими в судовому засіданні матеріалами правових справ Маріупольського БТІ на домоволодіння та виділені в окремі об`єкти частини нерухомого майна по АДРЕСА_2 .   

Так, 21/50 частини житлового будинку АДРЕСА_2   належало за договором купівлі-продажу від 22.01.1991 року № 523 – ОСОБА_5 з реєстрацією права власності набувача в БТІ. 
На підставі рішення Іллічівського районного суду від 06.09.2007 року (справа № 2-2176/2007), що набуло чинності, за ОСОБА_5 визнано право власності на самочинно збудовані будівлі: нежилу прибудову літ. а5-1, гараж літ.Ж-1, і включено їх до складу домоволодіння вказаного домоволоідння. 
Рішенням того ж суду від 12.11.2007 (справа № 2-2958/2007), що не було оскаржене і набуло чинності 22.11.2007, виділено у власність ОСОБА_5 в натурі 21/50 частку з майна, що є у спільній частковій власності, що знаходиться за вказаною адресою з жилого будинку літ. А-1, а саме: жилі кімнати 3-2, 3-4, 3-5, передня 3-3, сіни 3-6, санвузол 3-7, гараж Ж-1, нежитлову прибудову літ.а5-1, убиральня літ.Г-1, огорожа№1-8, замощення І-ІІІ. При розгляді даної справи співвласник ОСОБА_4 , що є чоловіком позивачки ОСОБА_1 і володіє 20/50 частин цього домоволодіння, позов ОСОБА_5 визнав повністю і вказав, що виділ останньому частки з домоволодіння в натурі не порушує його прав співвласника. 
За ОСОБА_5 згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16768433 від 22.11.2007 року КП Маріупольське БТІ зареєстровано на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 12.11.2007 р. №2-2958/2007 право власності, форма власності - приватна, частка - 1/1 на будинок АДРЕСА_2 , загальна площа 80,2 кв.м., житлова площа 40,6 кв.м. 
Наступним власником вказаного об`єкту нерухомості – житловий будинок АДРЕСА_2 (частка 1/1) житловою площею 40,6 кв.м. з усіма надвірними прибудовами по вулиці Профспілковій, що в минулому складала 21/50 частин від всього домоволодіння, за договором купівлі-продажу від 07.12.2007 № 1-3059 став ОСОБА_6 . Право приватної власності набувача на будинок в цілому (частка 1/1) зареєстровано в КП Маріупольське БТІ згідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17002252 від 11.12.2007.
ОСОБА_3 успадкувала після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказаний об`єкт нерухомості відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.08.2011 № 1-1619, де визначено спадщину: жилий будинок АДРЕСА_2 , на земельній ділянці Маріупольської міської ради; загальна площа будинку складає 80,2 кв.м., житлова площа – 40,6 кв.м., до спадкового майна входить будинок з прибудовою (кімнати 3-2,3-4, 3-5, передня 3-3, сіні 3-6, санвузол 3-7) літ.А-1, а5-1, гараж літ.Ж-1, убиральня літ.Г-1, огорожа літ.4, замощення літ.11, колодязь літ.К. Успадковане право власності ОСОБА_3 піддано державній реєстрації КП Маріупольське бюро технічної інвентаризації 29.08.2011 витяг №31105922 реєстраційний номер 21136503 із вказівкою форми власності – приватна, частка 1/1 будинку АДРЕСА_2 . 

20/50 частин жилого будинку АДРЕСА_2 належали на праві приватної власності ОСОБА_4 (чоловікові позивачки) за договором купівлі-продажу від 01.06.1985 № 1155, набуте право власності піддано державній реєстрації.
А в наступному існуючому об`єкту нерухомості - будинку № НОМЕР_1 (20/ НОМЕР_2 частин від всього домоволодіння) по АДРЕСА_3 за рішенням колегії Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 28.03.2018 №23 надано окрему поштову адресу об`єкту – будинок (20/50 частин) розташований по АДРЕСА_3 . 

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 16.11.2018 року (справа № 264/2708/18), що набуло чинності, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності на 9/50 частин будинку АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Маріупольської міської ради Донецької області Корнілова Н.О. від 04.04.2019 р. № 46313859 ОСОБА_9 , що діяла на підставі довіреності від імені позивачки, відмовлено у державній реєстрації права власності на 9/50 частин домоволодіння АДРЕСА_3 у зв`язку із наявними суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, а саме «у зв`язку з наявністю зареєстрованих прав власності на житлові будинки за адресою: АДРЕСА_3 за іншими особами».

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідаючи на доводи позивача щодо з`ясування питань, чи існує у ОСОБА_1 право або законний інтерес, слід зазначити наступне. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України, (далі - ЦК України)). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
З урахуванням вказаних норм у позивачки ОСОБА_1 наявне суб`єктивне право (інтересу) звернення до суду із заявленим позовом, вмотивованим порушенням (невизнанням, оспорюванням) цього права (інтересу) з боку відповідача.
Ініційований позивачкою спір щодо скасування запису про  державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за відповідачкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим, що вірно розглянутий з дотриманням предметної і територіальної юрисдикції за правилами цивільного судочинства, зважаючи на постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), від 6 листопада 2019 року у справі № 826/3051/18 (провадження № 11-567апп19), від 4 грудня 2018 року у справі № 915/1377/17, від 29 січня 2019 року у справі № 813/1321/17, від 2 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а. 
Зважаючи на правові висновки в постанові  Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), відповідачка ОСОБА_3 процесуально є належним відповідачем як особа, яка за суб`єктивним твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права і на яку внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.
Заявлений спосіб захисту як от скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності іншої особи є належним способом захисту.

Разом з тим, як пересвідчилась колегія суддів, суд першої інстанції, перевіряючи доводи позивачки та відповідаючи на запитання, унормовані ч. 4 ст. 265 ЦПК (чи порушено право або законний інтерес позивача, чи підлягає таке право захисту у заявлений позивачем спосіб), в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини і їх законодавче унормування, наданим доказам з дотриманням ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України дав належну оцінку, та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову шляхом скасування запису про державну реєстрацію набутого у встановленому законом порядку ОСОБА_3 права власності на будинок АДРЕСА_3 . 
Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів схвалює, виходячи з наступних мотивів. 

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1952-IV від 01.07.2004 (в редакції на момент виникннення спірних правовідносин у зв`язку із зверненням позивачки до державного реєстратора у квітні 2019 року, далі за текстом – Закон № 1952): державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону № 1952 державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.
Згідно із положеннями ч. 1 ст. 24 Закону № 1952 у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо: подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (п. 4); наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (п. 5); після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав (п. 8). 
Як з`ясовано, звернення до суду ОСОБА_1 із даним позовом пов`язано з ухваленням державним реєстратором прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Маріупольської міської ради Донецької області Корніловим Н.О. рішення № 46313859 від 04.04.2019, про відмову позивачці, в інтересах якої діяла ОСОБА_9 , у проведенні державної реєстрації права власності: приватна, на домоволодіння, що розташоване АДРЕСА_3 (а.с. 6). 
Так, як з`ясовано під час розгляду справи в суді першої інстанції і перевірено судом апеляційної інстанції, державним реєстратором, за наслідками учинення дій, регламентованих ч. 3 ст. 10, п. 1 ч. 1 ст. 23, п.п. 4, 5, 8 ч. 1 ст. 24 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, п. 14 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127: з державних реєстрів речових прав на нерухоме майно та в державних реєстрах, що функціонували до 2013 року, була встановлена наявність зареєстрованих прав власності на житлові будинки АДРЕСА_3 за іншими особами. 
На підставі цього державним реєстратором прийнято негативне рішення про відмову у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна на домоволодіння, що розташоване АДРЕСА_3 за субєктами ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .  
Вказане рішення державного реєстратора від 04.04.2019 Вказане рішенням державного реєстратора від вмотивовано 3 підставами: перша - подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; друга - наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; третя - неусунення заявником в передбачений ст. 23 Закону № 1952 строк обставин, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію № 45616518.
Вищезазначеного рішення державного реєстратора про зупинення розгляду заяви позивачкою не надано ані в суді першої інстанції, ані апеляційному суду, що унеможливило перевірку факту виконання позивачкою тих дій, що рекомендувалися державним реєстратором. Відтак, відсутні підстави для твердження про порушення державним реєстратором процедури ухвалення рішення, вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим погодитись із доводами позовної заяви і аргументами апеляційної скарги в наведеній частині не можна.  
До того ж, як встановлено судом обставини, на яких ґрунтувалися заявлені у даній справі позовні вимоги, право власності ОСОБА_1 і ОСОБА_4 на 9/50 ідеальних долі домоволодіння АДРЕСА_3 загальною площею 111,4кв.м, житловою площею 40,3кв.м виникло за ініційованим ОСОБА_1 позовом у травні 2018 року на підставі рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16.11.2018. Цим рішенням визначена сумарна частка двох співвласників, без розмежування права кожного, зокрема, вказаним рішенням не визначена набута конкретна частка саме ОСОБА_1 .
Отже, дійсно, вказаним судовим рішенням не підтверджено документально право власності ОСОБА_1 на конкретну частку у спільно набутому із чоловіком майні та не визначено режим спільності майна (спільна сумісна чи спільна часткова власність), що обґрунтовано враховано державним реєстратором у своєму рішенні від 04.04.2019. 
А доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про визнане за нею право власності на 9/50 частини будинку АДРЕСА_2 на підставі рішення суду (абз. 3 а.с. 84) в повній мірі не відповідають дійсності. 
Як з`ясовано, у даній справі позивачкою ОСОБА_1 не заявлено вимог про скасування негативного щодо неї рішення державного реєстратора від 04.04.2019, а також і не виявлено відомостей про оспорювання такого рішення в інших судових провадженнях. 
Відмова в державній реєстрації прав не пов`язана з обставинами, визначеними у ч.ч. 3, 4 ст. 24 Закону № 1952, за яких така відмова не застосовується.
Отже, рішення органу, компетентного у проведенні державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, є чинним і його законність в порядку ст. 37 Закону № 1952 не оспорена. 
Тому в розумінні ч. 4 ст. 26  Закону № 1952, у суду в даній справі бути відсутні підстави для скасування запису про реєстрацію права власності ОСОБА_3 . 

Натомість, позивачкою заявлено у змісті позовної заяви спосіб захисту суб`єктивного права шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності відповідачки ОСОБА_3 на жилий будинок АДРЕСА_3 , що вона набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.08.2011 № 1-1619. 
Порядок скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно передбачений Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі  за текстом - Закон № 1952), Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25.12.2015 №1127, Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою КМУ від 26.10.2011 № 1141 (далі за текстом — Порядок № 1127).
Так, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1952 записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 1952: у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
Натомість, у даній справі відсутні відомості про оспорювання, скасування (зміну, припинення, анулювання) тих правовстановлюючих документів, що передували і стали підставою для учинення реєстраційного запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_2 в обсязі частки 1/1. 
Так, ретроспективне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12.11.2007 р. № 2-2958/2007 про виділ ОСОБА_5 в натурі зі спільної часткової власності окремого об`єкту, виділеного в цілий будинок АДРЕСА_2 , що слугувало підставою для проведення реєстрації права власності за попереднім власником ОСОБА_5 (що передував власнику і спадкодавцю ОСОБА_6 ) та сам запис про державну реєстрацію права власності на домоволодіння АДРЕСА_2 в цілому (частка 1/1) оскаржено не було, набрало чинності, в подальшому не скасовувалось.
Відсутні відомості про скасування, припинення, визнання недійсним подальшого договору купівлі-продажу від 07.12.2007, за яким ОСОБА_6 придбав у власність саме цей об`єкт – будинок 
АДРЕСА_2 , нарешті, як встановлено, видане в подальшому 25.08.2011р. ОСОБА_3 свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом на будинок АДРЕСА_1 ) не визнано недійсним і не скасовано у встановленому законом порядку. 
Суд першої інстанції дав належну оцінку цим обставинам, наголошуючи, що походження права власності відповідачки, на підставі чого учинено його державну реєстрацію, виникло в порядку спадкування за законом, а не під час процедури виділу 21/50 частини домоволодіння, що вважає помилковою позивачка.
Не можна вважати зареєстроване право власності ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як помилку в контексті абз. 3 ч. 1 ст. 26 Закону № 1952 , що впливає на права позивача, і що має бути виправлено у заявлений ОСОБА_1 спосіб ухвалення відповідного рішення суду, що буде по суті обмеженням права власності відповідачки.  

Згідно із положеннями в ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при  здійсненні  своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій,  які могли б порушити права  інших  осіб,  завдати  шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.  
З урахуванням встановлених судом обставин, не має відбуватись, як погоджується колегія суддів апеляційного суду, відновлення права позивача за рахунок скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідачки, набутого у 2011 році у встановленому законом порядку успадкованого права власності на об`єкт нерухомого майна.  
Тож, видається цілком слушним вмотивування оскарженого рішення суду першої інстанції положеннями ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод щодо недопущення позбавлення особи своєї  власності інакше  як  в  інтересах  суспільства  і  на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, що є в силу ч. 1 ст. 10 ЦК України є частиною національного законодавства.

В ході судового розгляду не доведено обставин щодо створення оскаржуваним записом суттєвої перешкоди позивачці у вільному володінні, користуванні, розпорядженні своїм майном, беручи до уваги існуючі шляхи реалізації прав, зважаючи на  положення ч.ч. 2, 3 ст. 14 Закону № 1952, п.п. 2.1, 2.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 N 55, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 6 липня 2007р. за N 774/14041, на яку посилається у змісті апеляцйної скарги позивачка, щодо можливостей поділу єдиного майнового комплексу на самостійні об`єкти  нерухомого майна з ініціацією питання про присвоєння кожному об`єкту окремої поштової адреси (тут – 9/50 частин). Саме до використання такого заходу вдався чоловік позивачки ОСОБА_4 у березні 2018 року, відшукуючи документального оформлення свого права власності на свої 20/50 частин будинку АДРЕСА_3 , коли за рішенням районної адміністрації № 23 від 28.03.2018р було надано поштову адресу і присвоєно існуючому відокремленому об`єкту нерухомості номер 13д (а.с. 13). 

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність умов і правових підстав для скасування запису про державну реєстрацію права власності відповідачки, порушення прав позивачки відповідачем не виявлено. 

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга представника позивачки, що не спростовує правильності висновків суду, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, – залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд, 

    П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2   залишити без задоволення. 
Рішення  Іллічівського районного суду міста Маріуполя  Донецької області від 05 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 06 листопада 2020 року. 

Судді:                                                       С.А.Попова 

Г.Л.Гаврилова

О.О.Лісовий