Справа № 127/19017/20 
Провадження № 33/801/924/2020
Категорія: 146 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковальчук Л. В.
Доповідач: Якименко М. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року                                                                               м. Вінниця
Суддя Вінницького апеляційного суду Якименко М.М., розглянувши у апеляційну скаргу ОСОБА_1 з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року, 
В С Т А Н О В И Л А:
Постановою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 6 місяців та стягнуто судовий збір в розмірі 420,40 гривень на користь держави.
Не погоджуючись з даною постановою,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтовуючи його тим, що постанову суду отримав 03.11.2020, а тому вважає, що строк пропущений ним з поважних причин.
В апеляційній скарзі просить постанову суду скасувати та закрити провадження у справі. Вважає, що постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи, підійшов формально до вивчення справи, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому постанова суду є незаконною та необґрунтованою. 
В якості основного доводу послався на ту обставину, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про повернення справи для належного оформлення органу, який їх направив. Також судом не з`ясовано, де саме було вчинено адміністративне правопорушення та допущено спрощений підхід до розгляду справи.
В судове засідання в суд апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явився з невідомих суду причин. Належним чином був повідомлений. Справа розглядається у його відсутність, оскільки його явка не є обов`язковою. 
Дослідивши матеріали адміністративної справи, суддя вважає, що клопотання слід задовольнити - поновити строк на апеляційне оскарження даної постанови, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду без змін з огляду на таке.
Відповідно до ст.289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом, правомочним розглядати скаргу.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 копію постанови суду отримав 02.11.2020, що підтверджується відтиском поштового штемпеля на конверті (а.с. 24), а апеляційну скаргу подав до суду 10.11.2020.
Вказані обставини вказують на об`єктивну неможливість своєчасного оскарження постанови суду та поважність пропуску строку на апеляційне оскарження, а тому цей строк підлягає поновленню. 
Згідно п.1 ч.8 ст.294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.
Відповідно до вимог ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до  ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Диспозиція ст. 124 КУпАП передбачає відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.
Статтею 122-4 КУпАП передбачена відповідальність у разі залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.
Відповідно п.10.9 Правил дорожнього руху передбачено, що під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб. 
П.2.10А Правил дорожнього руху зазначено, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишитися на місці пригоди.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 406758 від 12.08.2020 слідує, що 09.08.2020 о 12:45 год. в м. Вінниця по вул. Острозького, 62, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «KIA Sorento”, д.н.з. НОМЕР_1 рухаючись заднім ходом, не врахував дорожньої обстановки, скоїв наїзд на припаркований автомобіль марки «Chevrolet Malibu», д.н.з. НОМЕР_2 , від чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги п.п. 10.9, ПДР, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.
Крім того з протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 406759 від 12.08.2020 вбачається, що 09.08.2020 о 12:45 год. в м. Вінниця по вул. Острозького, 62, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «KIA Sorento”, д.н.з. НОМЕР_1 під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечно, внаслідок чого скоїв наїзд на припаркований автомобіль марки «Chevrolet Malibu», д.н.з. НОМЕР_2 , після чого залишив місце ДТП, до якої був причетний, чим порушив вимоги п. 2.10(а) ПДР, за що відповідальність передбачена ст. 122-4 КУпАП.
Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення є правильними і підтверджуються дослідженими судом доказами, а саме: протоколами про адміністративні правопорушення (а.с. 1,2); схемою місця ДТП (а.с. 3); рапортом (а.с. 4); поясненнями свідка ОСОБА_2 та потерпілого ОСОБА_3 , які надали пояснення в судовому засіданні та підтвердили факт вчинення скаржником ДТП (а.с. 5-6).
Відповідно до схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, адміністративного протоколу, пояснень свідка та потерпілого саме  ОСОБА_1 не дотримався правил дорожнього руху. Оскільки своїми односторонніми діями міг попередити дану дорожньо-транспортну пригоду.
Дії  ОСОБА_1 знаходяться у прямому причинному зв`язку з подією даної пригоди та наслідками у виді механічних пошкоджень, та в його діях вбачаються ознаки порушення вимог п.п. 10.9, 2.10а ПДР, що свідчить про наявність в діях останнього складу адміністративних правопорушень, передбачених  ст.ст. 122-4, 124 КУпАП.
Таким чином, скаржник не дотримався елементарних правил безпеки дорожнього руху і призвів наїзд на припаркований автомобіль та залишив місце ДТП, тобто дії   ОСОБА_1  безпосередньо знаходяться у прямому причинному зв`язку з подією даної пригоди та наслідками у виді технічних пошкоджень з матеріальними збитками.
Суддя апеляційного суду звертає увагу, що правопорушник категорично не заперечив факт вчинення ним ДТП. В суді першої інстанції він пояснив, що не помітив, що пошкодив автомобіль. Він міг це зробити фаркопом. 
Вказане узгоджується з вище переліченими доказами, жодних сумнівів щодо їх достовірності та допустимості не викликають, оскільки вони оформлені у визначеному процесуальним законом порядку, в сукупності підтверджують вину скаржника у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП.
Будь-яких порушень законодавства під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляду справи в суді першої інстанції, які тягнуть за собою скасування постанови суду, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, апеляційна скарга не містить і суддею апеляційного суду не встановлено.
Також матеріали справи не містять доказів на спростування вини ОСОБА_1 в порушенні ним п.п. 10.9, 2.10а ПДР України, які регламентують, що під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху та у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишитися на місці пригоди.
Скаржником не наведено обґрунтованих доводів, з посиланням на будь-які належні та допустимі докази, які б доводили факт його невинуватості і вказували б не невідповідність висновків суду обставинам справи.
Суд першої інстанції, діючи у відповідності до вимог ст. ст.245, 252, 280, 283 КУпАП, всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, і дійшов правильного висновку про доведеність його вини у порушенні Правил дорожнього руху, що утворює склад адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП. З цим погоджується і апеляційна інстанція.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не задовольнив клопотання про повернення справи органу, який їх направив до суду та не встановив місце вчинення правопорушення, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення місце вчинення правопорушення (вул. Острозького,62) відрізняється від місця складення протоколу (вул. Ботанічна,24) суддя вважає безпідставними. По-перше, місце вчинення правопорушення може не збігатися з місцем складання протоколу, і по-друге, вказані доводи не свідчать про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП. 
Тобто відомості, які зазначені в адміністративному протоколі в даній справі відповідають фактичним її обставинам. Відтак вказані доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду.
Матеріали справи не містять доказів того, що під час складання поліцейським протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 останній висловлював свої зауваження щодо його змісту.
Доводи ОСОБА_1 , що суд не мотивував в постанові причини відхилення клопотання про повернення справи та в порушення ч.1 ст. 36 КУпАП не мотивував, яке остаточне стягнення накладено є формальними, не спростовують висновків суду та не є безумовною підставою для скасування постанови суду першої інстанції.
Вимоги ст.36 КУпАП судом було дотримано. 
Доводи апеляційної скарги щодо розбіжності в адресі місця проживання свідка судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки не впливають на висновки суду і не мають правового значення для кваліфікації і не впивають на склад адміністративного правопорушення.
Допитаний судом першої інстанції свідок, який був очевидцем, підтвердив факт вчинення ДТП правопорушником ОСОБА_1 . 
Доводи скаржника, що суд підійшов до розгляду справи в спрощеному порядку, не заслуговують на увагу, оскільки судом повно і всебічно з`ясовано усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи, при цьому дописано в судовому засіданні потерпілого та свідка.
За таких обставин, доводи у апеляційній скарзі, що судом неповно встановлено та досліджено всі обставини справи, є безпідставними.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дотримався вимог закону та обрав стягнення, яке є справедливим, достатнім і необхідним для виховання особи для запобігання новим проступкам, та дійшов обґрунтованих висновків про наявність в діях ОСОБА_1 склад адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП.
З урахуванням наведеного, посилання в апеляційній скарзі на необхідність закриття провадження у справі за відсутності в діях заявника складу правопорушення суд вважає безпідставними та не знаходить підстав для їх задоволення.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм процесуального права, яке могло призвести до неправильного вирішення справи. Докази, які б спростовували вину скаржника не надано.
ОСОБА_1 не було доведено ті обставини, на які він посилався в апеляційній скарзі.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суддя вважає, що судом першої інстанції під час розгляду справи вимоги ст.ст.279, 280 КУпАП дотримано, докази перевірено на їх допустимість та належність відповідно до ст.252 КУпАП, а всі обставини, що мають значення для її вирішення, судом з наведенням відповідних мотивів встановлено, правильно кваліфіковано дії ОСОБА_1 за ст.ст. 122-4, 124 КУпАП, з огляду на що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 294  КУпАП, суддя -        
П О С Т А Н О В И Л А:
Поновити ОСОБА_1  строк на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за ст.ст. 122-4, 124 КУпАП– залишити без змін. 
Постанова остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя                                                           М. М. Якименко