ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року	Львів	Справа № 260/935/20 пров. № А/857/12184/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                                   Курильця А.Р.,
суддів                                                       Кушнерика М.П., Мікули О.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини  ТО300 на рішення  Закарпатського окружного адміністративного суду  від 16 вересня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини ТО300 про визнання протиправними дій,-

суддя в 1-й інстанції - Гаврилко С.Є.,
час ухвалення рішення – 16.09.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – не вказано,

                                                        в с т а н о в и в :
          
У квітні 2020 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся з адміністративним позовом до Військової частини ТО300 (далі – відповідач) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання відповідача виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату позивачу в день виключення із списків частини матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення.
Не погодившись із постановою суду, її оскаржив відповідач, який вважає, що судом при винесенні рішення допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Свої вимоги мотивує тим, що виплата матеріальної допомоги є правом керівника державного органу, яка проводиться в межах асигнувань, яких було недостатньо для виплати такої допомоги позивачу. Крім того, у своїй заяві позивач не вказав конкретних причин, які стали підставою для порушення клопотання та розмір потреби.
Учасники справи  в судове засідання на виклик суду не з`явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1  ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення  з наступних підстав. 
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у відповідача.
21.03.2016 року позивач отримав посвідчення учасника бойових дій Серії МІУ № НОМЕР_1 .
Наказом відповідача від 21.02.2020 року № 38 позивач виключений зі списків особового складу і всіх видів забезпечення з 10.03.2020 року.
01.03.2019 року позивач звернувся з письмовим рапортом до відповідача щодо нарахування та виплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.
Наказом відповідача від 04.03.2019 року № 44 визначено виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.
Довідкою відповідача від 09.09.2020 року № 4/134, підтверджено, що позивачу на підставі рапорту від березня 2019 року, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік не здійснювалася у зв`язку з відсутністю асигнувань бюджетних коштів.
За змістом ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі – Закон № 2011) держава гарантує військовослужбовцям достатнє грошове забезпечення. Вказана гарантія передбачає виплату військовослужбовцям грошового забезпечення у розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України та у порядку визначеному Міністром оборони України (ч. 4 ст. 9 Закону № 2011).
П. 2 постанови КМУ від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова № 704) встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно п. 5 Постанови № 704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право, серед іншого, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно п. 1 розділу ХХIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затв. наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 (далі – Порядок), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Відповідно до п. 7 розділу ХХIV Порядку розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
Згідно п. 9 розділу ХХIV Порядку виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Відповідно до п. 7 наказу Міністерства оборони України № 30 від 25.01.2019 року «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік» матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород).
Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу, після розгляду заяв військовослужбовців.
У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.
Відповідно до п. 5 вищезазначеного наказу виплати здійснюються в такій послідовності: розрахунки зі звільненими військовослужбовцями; щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, інших заходах в умовах особливого періоду; грошова допомога для оздоровлення; інші одноразові додаткові види грошового забезпечення, індексація грошового забезпечення.
Системний аналіз наведених вище норм дозволяє зробити висновок, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань вважається одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Така надається військовослужбовцям, в межах асигнувань, у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою на підставі наказу командира військової частини.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами чинного законодавства, разом з цим, зазначає, що відповідач зобов`язаний, за наявності визначених умов, виплатити таку допомогу.
Як встановлено судом, позивач подавав рапорт про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік. Відповідач вказує, що вказаний рапорт не відповідає вимогам законодавства, оскільки не вказано конкретних причин, які стали підставою для порушення клопотання та розмір потреби.
Проте, апеляційний суд також звертає увагу на те, що незважаючи на наведені обставини, відповідачем прийнято наказ про виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, але така виплачена не була.
Натомість, суду була надана довідка про те, що отриманих асигнувань бюджетних коштів на виплату матеріальної допомоги позивачу було недостатньо.
Варто звернути увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21.11.2018 року у справі № 824/166/15-а, відповідно до якої держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення у справі «Бурдов проти Росії» № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).
У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Будченко проти України» від 24.04.2014 року, вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).
Відповідач також зазначає, що виплата матеріальної допомоги є дискреційним повноваженням та не може бути передана на вирішення суду.
Під поняттям «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень слід розуміти такі повноваження, коли у визначених законом межах адміністративний орган вправі на власний розсуд обирати один з кількох варіантів правомірного рішення. Колегія суддів Верховного Суду у постанові від 13.12.2018 року у справі № 623/1711/17сформулювала правовий висновок про те, що під поняттям «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії та, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Відповідачем вже було прийнято рішення про виплату матеріальної допомоги, таким чином зобов`язання його виконати взятий на себе обов`язок не буде втручанням в дискреційні повноваження.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Ст. 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права, Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Встановивши у ході розгляду справи протиправність оскаржуваних дій відповідача щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги, колегія суддів вважає, що належним та цілком ефективним способом захисту прав позивача, є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Відповідно до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду  -  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Військової частини  ТО300 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 308,311,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                   п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини  ТО300 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду  від 16 вересня 2020 року у справі № 260/935/20 – без змін 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає за винятками, визначеними ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 23 грудня 2020 року.