ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року 

м. Київ
справа № 1340/4184/18
адміністративне провадження № К/9901/13030/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Кравчука В.М., суддів Берназюка Я.О., Стародуба О.П.

розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19.11.2018 (суддя Лунь З.І.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2019 (колегія у складі суддів Шинкар Т.І., Пліша М.А., Судової-Хомюк Н.М.)
у справі №1340/4184/18
за позовом ОСОБА_1 
до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради
про визнання протиправним і скасування розпорядження.

І. РУХ СПРАВИ

1.          13.09.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, в якому просив визнати протиправним та скасувати розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 07.05.2018 №262 «Про демонтаж бетонної огорожі». 
2.          Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.11.2018, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2019, позов задоволено.
3.          07.05.2019 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради. У касаційній скарзі відповідач із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права просив скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
4.          12.06.2019 відкрито касаційне провадження.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

5.          Судами встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка і житловий будинок на АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом №563576 від 16.05.2003 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, державним актом на право власності на земельну ділянку площею 0,0478га від 23.01.2006 та свідоцтвом про право власності на частину будинку від 09.04.2013 серії САА №064553.
6.          25.11.2014 сусідка ОСОБА_2 звернулася до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради зі скаргою щодо самочинно встановленої на земельній ділянці АДРЕСА_1 бетонної огорожі, яке здійснив ОСОБА_1 .
7.          Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №303 від 29.05.2015 було рекомендовано ОСОБА_1 в термін до 15.06.2015 демонтувати збірно-розбірну бетонну огорожу довжиною 4,4м, самочинно встановлену між будинками АДРЕСА_2-АДРЕСА_1 , з аналогічних підстав. 
8.          Проте зазначене розпорядження скасовано постановою Залізничного районного суду м.Львова від 10.04.2017 у справі №462/7826/15, яка набрала законної сили 02.06.2017.
9.          07.05.2018 Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, розглянувши заяву ОСОБА_2 від 25.11.2014, враховуючи постанову Залізничного районного суду м.Львова від 10.04.2017 (справа №462/7826/15), керуючись рішенням Львівської міської ради від 09.09.2011 №835 «Про затвердження Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львова», винесла розпорядження №262 «Про демонтаж бетонної огорожі, самочинно встановленої гр. ОСОБА_1 ».
10.          Пунктом 2 Розпорядження № 262 рекомендовано ОСОБА_1 , співвласнику буд. АДРЕСА_1 , в термін до 01.06.2018 демонтувати збірно-розбірну бетонну огорожу довжиною 4,4 м, яка складається з 3-х секцій довжиною кожна по 2,20 м, самочинно встановлену між будинками АДРЕСА_2-АДРЕСА_1 та зі сторони вулиці Пропелерної . При невиконанні гр. ОСОБА_1 даного розпорядження зобов`язано ЛКП «Левандівка» в термін до 20.06.2018 підготувати та передати в юридичний відділ Залізничної районної адміністрації відповідні документи до подання позову в суд про примусове виконання пункту 2 вказаного розпорядження.
11.          Вважаючи це розпорядження протиправним, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

12.          Позивач вимоги обґрунтував тим, що розпорядження від 07.05.2018 №262 «Про демонтаж бетонної огорожі» прийняте відповідачем без дотримання норм чинного законодавства України та з порушенням прав та інтересів позивача як власника земельної ділянки та квартири. Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради не встановлено обставин, які є підставою для прийняття рішення про демонтаж бетонної огорожі. Жодні документи, на підставі яких прийнято розпорядження, до відома позивача не доводились. 
Крім цього, позивач вважає, що спірне розпорядження є протиправним, оскільки воно прийняте за відсутності у відповідача у спірних відносинах необхідного обсягу повноважень та із порушенням вимог Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові, затвердженого Рішенням Львівської міської ради № 835 від 09.09.2011 (далі - Положення № 835), що призвело до безпідставного затвердження висновку міжвідомчої комісії щодо демонтажу його огорожі.
13.          Відповідач проти задоволення позову заперечував. Вважає, що ОСОБА_1 самочинно встановив збірно-розбірну бетонну огорожу довжиною 6,6м на вул. Пропелерній , що підтверджується актом, складеним працівниками ЛКП «Левандівка» від 15.08.2018. 
Постановою адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради №274 від 30.12.2014 на гр. ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у сумі 340,00грн. за вчинене ним адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене ст.152 КУпАП. 
Огорожа встановлена з порушенням Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та Правил благоустрою м.   Львова, затверджених ухвалою Львівської міської ради від 21.04.2011, зокрема, п.20.1.24 Правил благоустрою м.   Львова передбачено відповідальність за самовільне встановлення огорож, а також рішення №   834 Львівської міської ради від 09.09.2011 «Про затвердження положення про порядок влаштування огорож у м.   Львова». 

ІV. ОЦІНКИ СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

14.          Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна огорожа знаходиться на земельній ділянці, яка на праві власності належить позивачу, а тому, з огляду п.1.6.1 Положення № 835, не має ознак самочинного будівництва. 
Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що в оскаржуваному розпорядженні не вказано чітко, яку огорожу рекомендовано демонтувати. Як вбачається із схематичного зображення ЛКП « Левандівка » самочинно влаштованих огорож на АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 огорожі не встановлено, а між земельними ділянками за вказаними адресами встановлено дві секції огорожі довжиною 2.20 м кожна по обидві сторони будинку АДРЕСА_2 . 
Також судом першої інстанції не встановлено порушення позивачем прав та законних інтересів інших осіб. Суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність розпорядження, оскільки воно прийняте за відсутності у відповідача щодо спірних відносинах необхідного обсягу повноважень на зобов`язання особи у примусовому (розпорядчому, наказному) порядку знести самочинне будівництво та підмінити таким чином суд.
Суд апеляційної інстанції з такими висновками погодився. Цей суд звернув увагу, що голова районної адміністрації уповноважений лише своїм розпорядженням затвердити відповідний висновок міжвідомчої комісії при районній адміністрації з рекомендаціями, а не з одночасним зобов`язанням особи демонтувати (знести) самочинне будівництво та підміняти, таким чином, суд.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

15.          Відповідач в обґрунтування касаційної скарги наводить такі доводи:
а) судами першої та апеляційної інстанції при прийнятті рішень не було надано належної оцінки постанові адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради № 274 від 30.12.2014, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у розмірі 340 грн., за вчинене ним адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 152 КУпАП;
б) під час вирішення спору суди застосували ст. 376 Цивільного кодексу України. Однак, на думку відповідача, ця стаття на спірні правовідносини не поширюється, оскільки питання встановлення огорож регламентує рішення Львівської міської ради № 834 від 09.09.2011 «Про затвердження Положення про порядок влаштування огорож у м. Львові». 
16.          Позивач відзиву на касаційну скаргу не надав. 

VІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

17.          Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права та дійшов таких висновків.
18.          Відповідно до ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
19.          Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
20.          Суд відхиляє посилання відповідача на постанову адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради №274 від 30.12.2014, якою на позивача накладено адміністративне стягнення за вчинене адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 152 КУпАП. 
21.          Суд оцінює правомірність рішень суб`єкта владних повноважень з огляду на обставини та правове регулювання, що існували на час ухвалення такого рішення. З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що постанова № 274 від 20.12.2014 не була покладена в основу оскаржуваного розпорядження та не є доказом правомірності винесення такого.
22.          Що стосується незастосування до спірних правовідносин рішення Львівської міської ради №   834 від 09.09.2011 «Про затвердження Положення про порядок влаштування огорож у м. Львові», то у вступній частині оскаржуваного розпорядження від 07.05.2018 №   262 зазначено, що воно видане на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.09.2011 № 835 «Про затвердження Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові». 
23.          Відповідно, суди обґрунтовано перевіряли правомірність цього розпорядження з огляду на підстави його ухвалення. Зміна підстав ухвалення розпорядження - з самочинного будівництва на самочинне встановлення огорожі і, відповідно, зміна нормативного акту, який нібито порушено, - відбулася в суді (про іншу підставу відповідач зазначав у відзиві) і не може свідчити про його законність на час ухвалення.
24.          Відповідач, якщо вважає, що позивач ОСОБА_1 порушив порядок встановлення огорожі, не позбавлений права приймати рішення, що ґрунтуються на цих підставах.
25.          В іншій частині судові рішення відповідачем не оскаржуються і, відповідно, Судом не переглядаються.
26.          Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального чи матеріального права при ухваленні судових рішень.
27.          Відповідно до ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
28.          Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 328, 342, 343, 349, 350, 355, 356 КАС України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2019 року у справі № 1340/4184/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                               В.М. Кравчук

Суддя                                                                                                              Я.О. Берназюк

Суддя                                                                                                              О.П. Стародуб