Номер провадження: 22-ц/813/3283/20 
Номер справи місцевого суду: 523/4905/13-ц
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Комлевої О.С.,
               за участю:
секретаря                        Ющак А.Ю.,
апелянта                         ОСОБА_1 ,
представника ОСОБА_1 - адвоката Меденцевої Л.П.,
особи, що приєдналася до апеляційної скарги - ОСОБА_2 ,
позивача                         ОСОБА_3 ,
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , а також по заяві про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівельний комбінат», Виконавчого комітету Одеської міської ради, Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , яка також представляє інтереси неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , третя особа на стороні відповідачів без самостійних вимог - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання недійсними договорів, актів, ордеру, витребування майна та визнання права власності, 
встановив:
       
01 квітня 2013 року  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів, актів, ордеру, витребування майна та визнання права власності на квартиру. 
У грудні 2015 року та у лютому 2017 року позивач уточнив позовні вимоги і в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 31 січня 2005 р. між директором Державного підприємства «Жилбуд» Відкритого акціонерного товариства Одеський Домобудівельний комбінат» (далі - ДП «Жилбуд» ВАТ «ОДБК») і ОСОБА_3 був укладений договір про співпрацю по інвестуванню будівництва житлових будинків. Відповідно до укладеного договору ОСОБА_3 зобов`язався здійснити інвестування будівництва трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на суму 264 782 грн. ОСОБА_3 свої зобов`язання виконав у повному обсязі та в подальшому звернувся до відповідних установ для проведення оформлення права власності на квартиру, проте йому було відмовлено, з посиланням на те, що право користування на квартиру АДРЕСА_2 вже зареєстровано за іншою особою, а саме - за ОСОБА_1 та іншими. 
В остаточній редакції позовних вимог позивач просив суд:
- визнати недійсним Договір №180/19 про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків від 16.06.2005 року, що був укладений між ВАТ «ОДБК», в особі ОСОБА_9 , який діяв на підставі Статуту, з одного боку, та ОСОБА_8 ;
- визнати недійсним акт прийому-передачі квартири АДРЕСА_3 від 02.08.2011 року;
- визнати недійсним ордер на жиле приміщення №009320 від 27.11.2012 року, що був виданий Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради (далі - Суворовською РА ОМР);
- визнати недійсним Розпорядження Суворовської РА ОМР №730р від 23.11.2012 року;
- визнати недійсним протокол розподілення загальної житлової площі квартир за 2010 рік, що був укладений між Управлінням капітального будівництва Одеської міської Ради (далі - УКБ ОМР) та ВАТ «ОДБК», в частині розподілення квартири АДРЕСА_3 УКБ; 
- визнати недійсним акт прийомки-передачі, укладений між ВАТ «ОДБК», з одного боку, та УКБ ОМР, з іншого боку;
- визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 ;
- витребувати у ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 та передати її останньому.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року позов ОСОБА_3 було задоволено частково.
Визнано недійсними:
- Договір №180/19 про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків від 16.06.2005 року, укладений між ВАТ «ОДБК» в особі ОСОБА_9 , котрий діяв на підставі Статуту, з однієї сторони, та ОСОБА_8 , з іншої сторони;
- протокол розподілення загальної житлової площі квартир, укладений між УКБ та ВАТ «ОДБК» у 2010 році - в частині розподілення квартири АДРЕСА_3 , та акт прийомки передачі квартири, укладений між ВАТ «ОДБК» та УКБ ОМР;
- акт приймання-передачі квартири №180 від 02.08.2011 року;
- розпорядження №730р від 23.11.2012 року та ордер на жиле приміщення №009320 від 27.11.2012 року, видані Суворовською РА ОМР.
Витребувано квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , котра також представляє інтереси неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та передано у користування ОСОБА_3 .
В частині визнання права власності - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ставлять питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року, та постановлення нового - провідмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Справа слухалась по суті апеляційної скарги 07.10.2020 року, в 11.00 год., про що всі учасники справи були належним чином повідомленими, однак з`явились до суду апеляційної інстанції лише заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 та її представник - адвокат Меденцева Л.П., особа, що приєдналася до апеляційної скарги - ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , позивач ОСОБА_3 , та його представник - ОСОБА_4 , інші учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомили (т.5, а.с. 140-144).

Проте, з поважних причин у справі була оголошена перерва до 21.10.2020 року, до 16.00 год., куди з`явились ті ж самі учасники справи, що і 07.10.2020 року, інші учасники справи до суду не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, за виключенням відповідача ОСОБА_8 , який жодного разу не з`являвся до суду першої та апеляційної інстанції, про причини неявки суд не повідомили (т.5, а.с.145-152).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 червня 2004 року між УКБ ОМР та ВАТ «ОДБК» був укладений інвестиційно-підрядний договір, відповідно до якого сторони домовилися про співробітництво по будівництву та інвестуванню десятиповерхового п`ятисекційного житлового будинку АДРЕСА_4 (будівельний АДРЕСА_5 (т.4, а.с.123-131). 
Пунктом 5.2.2 зазначеного договору передбачено, що ВАТ «ОДБК» забезпечує залучення інвестицій в об`ємі 80% від вартості та загальної площі квартир об`єкту, відповідно до протоколу розподілення загальної площі квартир об`єкту та направляє їх на виконання будівельно-монтажних робіт, але не пізніше строку закінчення будівництва об`єкту.
9 листопада 2004 року Головою ВАТ «ОДБК» ОСОБА_9 надано директору ДП «Жилбуд» ОСОБА_10 право укладення договорів інвестування з третіми особами на квартири АДРЕСА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_7 (т.1, а.с.188). 
31 січня 2005 р. між директором ДП «Жилбуд» ВАТ «ОДБК» ОСОБА_10 , що діяв на підставі статуту, та позивачем по даній справі ОСОБА_3 , був укладений договір про співпрацю по інвестуванню будівництва житлових будинків. Відповідно до укладеного договору ОСОБА_3 зобов`язувався здійснити інвестування будівництва трикімнатної квартири АДРЕСА_8 на суму 264 782 грн. з ПДВ (т.5, а.с.157-159). 

Вказаний договір є чинним, ніким не спростований і не оскаржений.

Позивач ОСОБА_3 повністю виконав свої обов`язки по вищевказаному договору, сплативши 31 січня 2005 року до ДП «Жилбуд» 264 782 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 31/01-4 (т.5, а.с.156), оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні 21.10.2020 року.

В подальшому, у відповідності до Сертифікату серії ОД №16411110220 від 21.12.2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта: будівництво 10-ти поверхового 5-ти секційного житлового будинку АДРЕСА_9 ; АДРЕСА_10 (т.3, а.с.212).
Разом з тим, Розпорядження Суворовської РА ОМР від 18.01.2012 року «Про встановлення нумерації завершеному будівництвом десятиповерховому п`ятисекційному житловому будинку АДРЕСА_11 ) було надано нумерацію - АДРЕСА_10 (т.3, а.с.211).
В свою чергу, після звернення до ВАТ «ОДБК» позивач ОСОБА_3 дізнався, що вказаний вище інвестиційний договір анульовано, квартира АДРЕСА_2 передана Виконавчому комітету ОМР згідно розпорядження керівництва ВАТ «ОДБК» за 2007 рік і право власності на цю квартиру зареєстровано на іншу особу. 
На підтвердження вищезазначеного, позивач надав лист директора ВАТ «ОДБК» від 2007 р. начальнику УКБ ОМР, де йдеться про те, що «для погашення заборгованості ВАТ «ОДБК» передає квартири за адресою АДРЕСА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Пізніше квартира АДРЕСА_3 , інвестором будівництва якої був позивач ОСОБА_3 , передана відповідачу ОСОБА_1 та членам її родини, в кількості 4-х осіб.

Увалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами. За змістом статей 203-207 ЦК України довіреність є правочином. 
Так ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Однією з таких вимог є те, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
За змістом ст.207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. 
Згідно ст.246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою.
У відповідності до ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону; порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Так, суд виходив із того, що директору ДП «Жилбуд» ОСОБА_10 09.11.2004 року була надана Довіреність, якою ВАТ «ОДБК» наділило директора ДП «Жилбуд», по сумісництву виконуючого директора ВАТ «ОДБК» - ОСОБА_10 правом укласти договори інвестування з третіми особами на квартири АДРЕСА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_7 , для чого наділено його наступними правами: підписувати договори від імені ВАТ «ОДБК» або ДП «Жилбуд» з третіми особами на зазначені вище квартири, отримати грошові кошти від третіх осіб та внести їх в касу ДП «Жилбуд» (т.1, а.с.188).
Спростування законності вказаної довіреності сторонами не надано.

Актом часткового взаєморозрахунку від 19 травня 2006 року, Головою ВАТ «ОДБК» ОСОБА_9 схвалено дії, виконані ОСОБА_10 від імені ДП «Жилбуд», в якості довіреної особи ВАТ «ОДБК» в межах повноважень наданих йому дорученням від 09 листопада 2004 року.
Згідно висновку експертизи №300-П від 22.09.2015 року підпис від імені ОСОБА_9 в довіреності від 09 листопада 2004 року на ім`я директора ДП «Жилбуд» ОСОБА_10 , а також в «Постійна структура та рівень кваліфікації персоналу. А. Інженерно технічні працівники» виконаний самим ОСОБА_9 (т.4, а.с.34-41).

Більше того, спір щодо правомірності дій ДП «Жилбуд» щодо укладення договорів про співпрацю по інвестуванню будівництва житлових будинків, був предметом спору господарських судів всіх інстанцій        та відповідно до постанови Одеського апеляційного господарського суду від 10.04.2014 року, залишеною без змін Вищим господарським судом України від 30.07.2014 року, неправомірність дій ДП «Жилбуд» не встановлена (т.3, а.с.82-84, 150-153).

Таким чином, доводів про спростування законності договору про співпрацю по інвестуванню будівництва житлових будинків від 31 січня 2005 року матеріали справи не містять. 
Зазначеними обставинами підтверджується те, що директор ДП «Жилбуд» ОСОБА_10 діяв в межах наданих йому повноважень та на законних підставах уклав договір про співпрацю по інвестуванню будівництва житлових будинків з позивачем ОСОБА_3 . 
Разом з тим, посадові особи ВАТ «ОДБК» не мали достатніх правових підстав для укладення Договору №180/19 про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків від 16.06.2005 року, у зв`язку чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання Договору №180/19 від 16.06.2005 року недійсним обґрунтовані, мають законний характер, а тому підлягають задоволенню. 

З цих підстав, всі подальші документи, а саме протокол розподілення загальної житлової площі квартир, укладений між УКБ ОМР та ВАТ«ОДБК» у 2010 році - в частині розподілення квартири  АДРЕСА_3  УКБ ОМР, та акт прийомки передачі квартири, укладений між ВАТ «ОДБК» та УКБ ОМР; акт приймання-передачі квартири №180 від 02.08.2011 року; Розпорядження №730р від 23.11.2012 р. та ордер на жиле приміщення №009320 від 27.11.2012 року, видані Суворовською РА ОМР - є похідними документами, а тому вимоги позивача про визнання їх недійсними та витребування майна з переданням права користування квартирою позивачеві ОСОБА_3 також підлягають задоволенню.

Таким чином, є безпідставними посилання представника заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 - адвоката Меденцевої Л.П. на те, що на даний час є не спростованим Наряд Суворовської РА ОМР від 20.11.2012 року про відселення із аварійного будинку АДРЕСА_13 , виданого на підставі рішення виконкому ОМР від 21.06.2012 року № 259, так як квартира ІНФОРМАЦІЯ_1 (спірна квартира) ніколи не належала ні ОМР, ні УКБ ОМР, а тому останні не мали права заселяти її при відселенні осіб із аварійного будинку (т.4, а.с.25). 
Більше того, згідно Протоколу розподілення житлової площі від 07.04.2005 року спірна квартира АДРЕСА_3 , площею 86.53 кв. м ВАТ «ОДБК» в комунальну власність територіальної громади м. Одеси не передавало (т.4, а.с.24).
В свою чергу, Лист директора ВАТ «ОДБК» від 18.01.2007 року про передачу в комунальну власність спірної квартири, не є документом і не може свідчити про виникнення в ОМР права власності на спірну квартиру, і як наслідок - відсутність в ОМР, у тому числі в УКБ ОМР права на розпорядження цією квартирою, оскільки вона повністю збудована на інвестиційні кошти позивача ОСОБА_3 .

Що стосується позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_2 , то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні цих позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За змістом ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.
Порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкту до експлуатації на час укладення сторонами договору про співпрацю по інвестуванню будівництва, порядку управління коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року № 978-IV та «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року № 1560-XII.
Таким чином, оскільки відповідно до ст. 19 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» для проведення державної реєстрації права власності на закріплений за довірителем об`єкт інвестування забудовник та довіритель підписують складений забудовником акт прийняття-передачі об`єкта інвестування, то позовні вимоги в частині визнання права власності на квартиру за ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Таких правових позицій дотримувався Верховний Суд в своїй Постанові від 05.09.2018 року, при розгляді аналогічної цивільної справи за позовом ОСОБА_11 до ВАТ «ОДБК» при ОМР, ДП «Будівельне управління №2», ВАТ транспортного будівництва «Одестрансбуд» про визнання договору підряду, акту прийому-передачі та протоколу розподілу квартири недійсним, визнання права приватної власності на квартиру, вселення (т.4, а.с.163-169).
Так, вказаною постановою Верховний Суд залишив без змін рішення суду апеляційної інстанції від 23.11.2017 року (т.3, а.с.161-168), в частині визнання недійсним договору підряду в капітальному будівництві від 16 вересня 2010 року, укладений між УКБ ОМР та ДП «Будівельне управління № 2», в частині передачі майнових прав на квартиру АДРЕСА_14 . В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Меденцевої Л.П. про застосування наслідків пропущення строків позовної давності, суд першої інстанції обгрунтовано вважав їх безпідставними, оскільки позивач ОСОБА_3 з позовом до суду звернувся 01.04.2013 року, у той час, коли будівництво будинку було завершено у 2011 році, а про порушення його права користування квартирою йому стало відомо у 2012 році, у зв`язку з чим, в розумінні глави 19 ЦК України, строк позовної давності він не пропустив.
Доводи представника ОСОБА_1 - адвоката Меденцевої Л.П. про те, що ОСОБА_3 неодноразово уточнював свої позовні вимоги, а тому до кожної із них необхідно застосовувати строк позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними, так як уточнення позовних вимог фактично містило формальний характер, в той час як предметом спору є саме викладені в першій позовній заяві ОСОБА_3 позовні вимоги незаконного позбавлення його прав на отримання квартири АДРЕСА_2 , яка незаконно була передана Виконавчому комітету ОМР, а потім і відповідачам  ОСОБА_1   ОСОБА_2 , яка також діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5  та ОСОБА_6 , про що  ОСОБА_3  стало вже відомо в ході розгляду даної цивільної справи (т.1, а.с.1-3).

Також безпідставними є посилання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника - адвоката Меденцевої Л.П. про те, що вони здійснили ремонт в квартирі, в ній проживають майже 8 років, крім того в квартирі проживають неповнолітні діти ОСОБА_2 , яка також діє в їх інтересах, то вони є безпідставними, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи на підставі ордера на жиле приміщення № 009320 від 27.11.2012 року, відповідачі не могли вселитись у квартиру АДРЕСА_2 раніше 27.11.2012 року (т.1, а.с.207).
В суді апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пояснили, що вони вселились у спірну квартиру в грудні 2012 року після отримання вищевказаного ордеру, після чого здійснювали в квартирі ремонт.
Даний позов до суду ОСОБА_3 пред`явив 01.04.2013 року, тобто 7,5 років тому назад, що свідчить про виникнення між сторонами спору, провадження у справі було відкрито 03.04.2013 року (т.1, а.с.29).

Стосовно здійснених поліпшень та ремонту у спірній квартирі, то ці витрати можуть бути відшкодовані особам, які їх понесли при наявності для того правових підстав та за позовом цих осіб. 
Що стосується неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , то оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалось питання по їх виселення, а тому посилання апелянта ОСОБА_1 , а також особи, яка приєдналась до апеляційної скарги ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про порушення прав останніх, є безпідставним і необгрунтованим.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги та особа, яка приєдналась до апеляційної скарги, не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги. 

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги та особи, яка приєдналась до неї, його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 , яка приєдналась до апеляційної скарги, та яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 27.10.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева