ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 листопада 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №591/1112/20 
Номер провадження 22-ц/816/2148/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Хвостика С. Г. 
з участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянувши в відкритому судовому засіданні у приміщенні Сумського апеляційного суду апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Дмитренка Віталія Вікторовича на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 липня 2020 року в складі судді Клименко А.Я., ухваленого в м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 23 липня 2020 року, та на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2020 року в складі судді Клименко А.Я., ухвалену в м. Суми, повний текст ухвали виготовлено 16 вересня 2020 року,

                                                                 в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у лютому 2020 року, ОСОБА_1 , остаточно уточнивши свої позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на свою користь 299904 грн. заборгованості із заробітної плати та середній заробіток  165788 грн. 82 коп. за затримку  розрахунку  при звільненні за період з 03.01.2018 року по 18.02.2020 року.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона в період з 17.06.2011 року по 02.01.2018 року працювала на посаді касира напрямку переліку та інкасації грошових коштів в АТ КБ «ПриватБанк». У вказаний період вона працювала в нічні зміни, проте, відповідач всупереч вимог чинного законодавства не здійснював оплату у підвищеному розмірі – не нижче 20% тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час, з огляду на що, розмір доплати за роботу у нічний час повинен складати 13632 грн. за кожний місяць. Вказує, що після звільнення відповідач 18.02.2020р. провів з нею фактичний розрахунок за роботу в нічний час. З огляду на викладене, наявні підстави для стягнення з відповідача грошових коштів у зв`язку із затримкою проведення остаточного розрахунку за період з 03.01.2018 року по 18.02.2020 року. 
Рішенням Зарічного районного суду Сумської області від 22 липня 2020 року в задоволенні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовлено повністю.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем станом на час винесення оскаржуваного рішення нараховано та виплачено позивачці заробітну плату за роботу в нічний час  у період  з лютого 2012 року по грудень 2017 року відповідно до вимог чинного законодавства. 
Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з приводу якої сторони  давали пояснення, рішення не ухвалювалося. 
24.07.2020 року на адресу апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – адвоката Дмитренка В.В., у якій останній, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення коштів за час затримки розрахунку та покладених на ОСОБА_1 судових витрат і прийняти у цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги.
При цьому вказує, що суд першої інстанції при винесенні рішення не звернув увагу на те, що фактично остаточний розрахунок з позивачкою було проведено у лютому 2020 року, тоді як її звільнено у січні 2018 року. Таким чином, наявні підстави для виплати позивачеві її середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказує, що перебіг визначеного законодавством тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат, незалежно від тривалості затримки розрахунку. Крім того, підлягає перегляду розподіл судових витрат.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 04.08.2020 року відкрито провадження і справу призначено до судового розгляду в порядку  письмового провадження без повідомлення  учасників за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 03.09.2020 року знято з розгляду цивільну справу № 591/1112/20 для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки це питання також було предметом судового розгляду суду першої інстанції.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 15.09.2020 року відмовлено в прийнятті додаткового рішення.  
Постановляючи ухвалу про відмову у прийнятті додаткового рішення, суд першої інстанції зазначив підставою пропуск  позивачем встановленого законом тримісячного строку для звернення до суду.
Не погоджуючись із ухвалою місцевого суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення  норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу скасувати, а справу передати до Зарічного районного суду м. Суми для продовження розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що приймаючи оскаржувану ухвалу, місцевий суд фактично  розглянув по суті заявлену позовну вимогу і тому повинен був ухвалити додаткове  рішення, а не ухвалу.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі не оскаржується, а тому, відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що прийняття судом першої інстанції саме ухвали про відмову в прийнятті додаткового рішення є правомірним, оскільки рішенням суду було відмовлено в задоволенні позову повністю, тобто всі позовні вимоги були вирішені. Вказує, що стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу. Середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати, а тому положення частини другої статті 233 КЗпП до вимог такого роду не застосовується. Зазначає, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, який позивачем було пропущено. На підставі викладеного, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 липня 2020 року та ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2020 року без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення  в оскарженій частині та ухвалу суду першої інстанції  в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.
Як вбачається з матеріалів справи, звернувшись до суду в лютому 2020 року з позовом, позивачка заявила позовну вимогу, відповідно до якої, просила суд стягнути з АТ КБ «ПрватБанк» на її користь 2999904 грн. заборгованості із заробітної плати.
В подальшому, в квітні 2020 року позивачка збільшила розмір заявлених позовних вимог та заявила поряд з попередньою вимогою ще одну позовну вимогу, відповідно до якої, просила суд стягнути з відповідача на її користь 165788 грн. 82 коп.  за 531 робочих дня за затримку проведення остаточного розрахунку за період з 03.01.2018 року по 18.02.2020 року. (том. 1 а.с. 77-79)
Зі змісту рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 липня 2020 року вбачається, що судом було фактично вирішено по суті тільки вимогу позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі та відмовлено в  її задоволенні. Разом з тим, вимогу позивача про стягнення з відповідача на її користь 165788 грн. 82 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.01.2018 року по 18.02.2020 року судом першої інстанції вирішено не було, притому, що стосовно даної вимоги сторони  давали пояснення  в судовому засіданні. 
Приймаючи оскаржувану ухвалу від 15.09.2020 року та відмовляючи в прийнятті додаткового рішення по справі, суд першої інстанції фактично навів у мотивувальній частині ухвали підстави, за яких відмовив у задоволенні вимоги, а саме, через пропущення строку звернення до суду для вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки даний вид виплати грошової суми  за своєю  правовою природою не входить до структури заробітної плати, як основної, так і додаткової,  а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Тому строк пред`явлення до суду таких позовних вимог обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник  дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Проте, позивач про порушення права на виплату розрахунку при звільненні безпосередньо та об`єктивно була обізнана на момент свого звільнення 02.01.18, отже пропустила цей строк.  
Разом з цим, ч. 1 ст. 270 ЦПК України встановлено виключний перелік підстав за наявності яких суд ухвалює додаткове рішення, зокрема якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Як зазначено в статті 270 ЦПК України вказаний перелік обставин є підставою для ухвалення додаткового рішення, яким суд вирішуючи спір може як задовольнити вимоги, так і відмовити у їх задоволенні.
З аналізу вказаних норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що в разі наявності підстав, встановлених ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд першої інстанції  може ухвати додаткове рішення, а в разі їх відсутності – ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення.
Разом з цим, встановивши наявність невирішеної позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з приводу якої сторони давали пояснення в суді, та навівши в мотивувальній частині підстави за яких відмовив у задоволенні такої вимоги, місцевий суд помилково постановив ухвалу про відмову ухвалити додаткове рішення. Тому доводи апеляційної скарги на ухвалу суду дають підстави для її скасування, але через викладені в мотивувальній частині ухвали обставини за яких суд відмовив у задоволенні позовної вимоги, відсутні підстави для повернення справи на продовження розгляду цього питання до суду першої інстанції, оскільки суд  цією ухвалою фактично відмов у задоволенні даної вимоги через порушення строків звернення до суду визначені ч.1 ст. 233 КЗпП – трьома місяцями з дня коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Оскільки вирішення даного трудового спору відбулось шляхом ухвалення судом першої інстанції двох процесуальних документів - рішення від 22.07.2020р. та ухвали від 15.09.2020р., яка за обставин викладених вище підлягає скасуванню, але унеможливлює прийняття додаткового рішення на стадії апеляційної перевірки вказаних судових рішень, колегія суддів приходить до наступного.
В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що дійсно через існування спору з приводу оплати роботи позивача у нічний час, яка їй не нараховувалася у період її роботи в банку, позивач у позасудовому порядку як до, такі після звільнення зверталася до Головного управління Держпраці у Київській області щодо можливого порушення банком законодавства про працю і 30.09.2019р. цим контролюючим органом виконавчої влади було направлено банку листа за  № 4.2/3-3-4716-5107 про вжиття заходів щодо недопущення порушення вимог трудового законодавства відносно ОСОБА_1 та надання підтверджуючих документів стосовно доплат за роботу в нічний час за період з 17.06.11 по 02.01.18. Даний лист отримано банком 03.12.19 і  18.02.2020р. установою  фактично проведено повний розрахунок з позивачем  шляхом перерахування на її банківський  картковий рахунок грошової суми в розмірі 10211,04грн., який  не оспорюється. Після проведення фактичного розрахунку позивач 21.02.2020р. звернулася до суду і під час судового розгляду пред`явила вимогу про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні. 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частинами 1,2 статті 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до частин першої-другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
За правилами частини першої статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу викладено правовий висновок про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. З огляду на викладене, Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення).
Оскільки при проведенні розрахунку в день звільнення 02.01.2018 року позивачу була виплачена тільки не оспорювана нею сума, але існував спір з приводу її права на оплату роботи в нічний час в розмірі 20 %, тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи в нічний час, який в результаті позасудового звернення позивача до контролюючого органу влади - Головного управління Держпраці у Київській області добровільно було задоволено банком, а спірна сума оплати праці в нічний час фактично сплачена банком 18.02.2020 року, апеляційний суд вважає, що з урахуванням роз`яснень наданих в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012, фактичний розрахунок з позивачем із заборгованості по заробітній платі було проведено 18.02.2020 року, а тому звернувшись до суду 21.02.2020 року, позивачка дотрималась тримісячного строку звернення до суду, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Висновок суду щодо його пропуску внаслідок чого останній відмовив в задоволенні позовної вимоги є помилковим.
Представник позивача погодився  з наданим банком розрахунком середнього заробітку в розмірі 608,34 грн. Період за який слід вирішувати питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку – з 03.01.18 по 18.02.2020р з урахуванням  фактичного робочого часу за погодинним графіком, за було їй встановлено  позивач працювала  в банку в цьому  періоді, а ні за 531 робочих днів як заявлено у позові.
Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд керується приписами ч. 2 ст. 117 КЗпП України, відповідно до якої, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Водночас, колегія суддів зазначає, що станом на день звернення позивача до суду, заборгованість перед ним по заробітній платі було сплачено, сума недоплаченої заробітної плати є незначною, а саме прострочення її виплати виникло в результаті наявного спору між працівником та роботодавцем, а тому апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, та вважає за необхідне стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі фактично недоплаченої суми заробітної плати, тобто в розмірі суми фактичної заборгованості за роботу у нічний час - 10 211 грн.
За правилами встановленими ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За таких обставин, враховуючи, що апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 , то відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, підлягають скасуванню стягнуті із неї судові витрати  по сплаті судового збору. Оскільки позивачі відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» мають пільги щодо сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати, але вимога про стягнення середнього заробітку  за час затримки розрахунку  при звільнення –є майновою вимогою,  за яку підлягає стягнення судовий збір у розмірі, визначеному підпунктом 1 пункту 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»,  який останньою фактично не було сплачено. Тому  апеляційний суд вирішує питання судових витрат у такому порядку. 
У зв`язку з тим, що 1 відсоток від  задоволеної суми  10211 грн. стягнутого середнього заробітку складає 102,11грн, що менше визначеного Законом України «Про судовий збір» розміру за подання позову до суду  - не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб  і складає  840,80грн., апеляційний суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 840,80грн. 
За подання апеляційної скарги на рішення суду  позивачем сплачено  2486,83 грн., а за  апеляційне оскарження  ухвали – 420,40грн.
З урахуванням часткового задоволення апеляційних скарг, позивачу слід відшкодувати    570,36грн.
Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи вищевикладене, через неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, на підставі п.п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а в результаті неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині також підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Вирішуючи питання касаційного оскарження, апеляційний суд керувався висновками ЄСПЛ, який у справі «Азюковська проти України» (заява № 2693/18) який визнав неприйнятною заяву про оскарження відмови Верховного Суду переглянути рішення попередніх судів через малозначність справи, що виникла з трудових правовідносин. Суд не знайшов порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки спір стосується саме виплат у трудових правовідносинах, тому, відповідно ч. 6 ст. 19 ЦПК України, апеляційний суд визнає дану справу малозначною через незначну її складність. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд
                                                          
                                                       п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Дмитренка Віталія Вікторовича задовольнити частково.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2020 року скасувати.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 липня 2020 року в оскарженій частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині розподілу судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове. 

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10 211 грн. 

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1657 грн 89 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати за апеляційний перегляд справи в розмірі 570 грн 36 коп. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2020 року.

Головуючий -                                                                                       С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                   В.І. Криворотенко

                                                                                                              С.Г. Хвостик