22-ц/804/3516/20 
                                                                                263/8283/20 
                                               
                                                                                                   Єдиний унікальний номер 263/8283/20
                                                                                                   Номер провадження 22-ц/804/3516/20 

                                                             П О С Т А Н О В А 
                                                         ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року                                                                                            м. Маріуполь 

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Лопатіної М.Ю., Мироненко І.П.,  
секретар судового засідання Сікора М.М..
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні  з повідомленням учасників справи,  апеляційну скаргу ОСОБА_1    на рішення Жовтневого районного  суду міста Маріуполя   Донецької області від 02  жовтня  2020 року, ухвалене  у складі судді Ікорської Є.С.,  в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

                                                           В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до  ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики грошей від 19 жовтня 2018 року. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 19 жовтня 2018 року уклав з відповідачем договір позики грошей під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах. Його мати була тяжко хвора та потребувала дорогого лікування, у зв`язку із чим позивач змушений був погодитись на умови договору про те, що в разі несплати частини суми позики він зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 25 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Умови договору в цій частині виконувати він не міг, погодився на них лише під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби матері, у зв`язку із чим просить визнати договір недійсним. 

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним відмовлено. 

Не погоджуючись з вказаним рішенням,  позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. 
Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд не врахував тяжких обставин, які змусили його укласти спірний договір позики на вкрай невигідних умовах, і на які позивач посилався в позовній заяві. Вважає, що надав  достатньо доказів даних підстав, яким суд не надав належної оцінки і зробив помилкові  висновки. 
Так, зі змісту договору вбачається, що умови договору про відповідальність за порушення виконання зобов`язання є вкрай невигідними в порівнянні із загальними нормами закону, а саме частиною 2 статті 625 ЦК України. 
Крім того, суд не надав уваги тій обставині, що відповідач позбавив позивача житла, яке є залоговим майном в межах договору позики, не зважаючи на мораторій на відчуження такого майна. 
Позивач вважає, що висновки суду не відповідають обставинам  справи. 

Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Царьова О.С. надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що позивач не довів існування обставини, що  змусила його укласти оспорений договір позики на невигідних для нього умовах, тому рішення суду є цілком законним. Разом з тим, з обставин справи, зокрема зі змісту договору, вбачається, що сторони уклали його добровільно, погодивши усі істотні умови. Просила в задоволенні скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідач ОСОБА_2   до суду не явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.  
Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 і його представника – адвоката Гайдарова С.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Царьової О.С., дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 

Згідно з ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи,   19 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали договір позики грошей,  посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненком С.В. 
Відповідно до умов договору відповідач передав, а позивач прийняв у позику грошові кошти в сумі 51 145 грн., що еквівалентно 1824 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення договору. Позивач зобов`язався повернути суму позики, яка буде еквівалентна 1824 доларів США за курсом НДУ на день повернення позики, у строк до 19 жовтня 2019 року в порядку та на умовах, передбаченими договором. 
За згодою сторін договір є безпроцентним.
Пунктом 2 договору позики визначено, що  передачу грошей було здійснено до підписання договору. 
Пунктом 4 договору позики передбачено, що позика повертається частинами в національній валюті, починаючи з листопада 2018 року, кожного місяця до 25 числа включно, у сумі не меншій еквіваленту 57 доларів США. 
Згідно з п.12 договору позики, у випадку прострочення повернення позики позичальник зобов`язаний на вимогу позикодавця сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. У випадку прострочення позичальником оплати частки з суми позики відповідно до вимог п. 4 договору, позичальник зобов`язується сплатити штраф у розмірі 25 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. 
У пункті 19 договору позики сторони засвідчили, серед іншого, що цей договір укладений не під впливом обману, насильства або тяжкої для них обставини.
Крім того, пунктом 13 обумовлено, що у випадку, якщо позичальник у встановлений у п.1 договору строк не поверне позикодавцю суму позики або прострочить виконання зобов`язань, позикодавець за рахунок предмета іпотеки має право задовольнити всі свої вимоги.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався наступними норами права. 
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Виходячи зі змісту ст. 1046-1048 ЦК України, істотними умовами договору позики, є умови щодо предмету договору (передача грошей або речей, що визначені родовими ознаками), його ціни (розмір встановлених договором відсотків, або безпроцентний характер позики), строк та порядок виконання зобов`язання. 
Сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору позики, і в цілому вони  позивачем не оспорюються.
Разом з цим, суд акцентує увагу на те, що позивач фактично зазначає про несправедливість договору лише стосовно власних зобов`язань, якими визначена відповідальність позивача за прострочення повернення позики. При цьому позивач стверджує, що не міг виконати зобов`язання за договором в цій частині, та погодився на них лише під впливом тяжкої обставини, разом з тим  просить визнати недійсним весь договір позики.  

Суд першої інстанції дослідив умови оспореного договору і врахував наступне. Так, з умов договору позики, який є безпроцентним, випливає, що в разі виконання позивачем взятих на себе зобов`язань належним чином і без порушень умов позики, положення договору, які на думку позивача є несправедливими  та на які він погодився лише під впливом тяжкої обставини, не  підлягали б застосуванню.  
Як вбачається з обставин справи, позивач звернувся до суду з даним позовом лише після того, як порушив взяті на себе зобов`язання. При укладенні договору він погодив умови договору і не  заперечував проти визначеної договором відповідальності за порушення строків повернення суми позики. 
Більш того, з п. 19 спірного договору, який було посвідчено нотаріусом, вбачається, що сторони засвідчили, серед іншого, що цей договір укладений не під впливом обману, насильства або тяжкої для них обставини, їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі. 
Позивач ознайомився із  умовами договору, усвідомлював їх, погодив і підписав договір, що він не оспорює  і на даний час. 

Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Як роз`яснено п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Таким чином, оскільки позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту наявності у нього тяжкої обставини на час укладення договору, та що за відсутності такої обставини договір не було б укладено, або було б укладено на інших умовах, оскільки в договорі відсутні вкрай невигідні для позивача обставини, адже договір є безпроцентним та за умови належного його виконання щомісяця, не допускаючи прострочення, можливо було виконати його умови, суд обґрунтовано і цілком логічно відмовив  в задоволенні позову.  
Крім того, про відсутність тяжкої обставини при укладенні договору прямо вказано в цьому договорі, який посвідчений нотаріально. 
Апеляційному суду позивач пояснив, що не уважно прочитав договір, підписав його, оскільки йому вкрай потрібні були гроші. І отримані кошти він витратив на лікування матері. 
Разом з цим судом першої інстанції зазначено, що позивач звернувся до суду, щоб визнати договір недійсним лише у липні 2020 року, а строк виконання зобов`язання визначений до 19 жовтня 2019 року. Позивач перестав сплачувати щомісячні платежі ще у травні 2019 року. Як пояснив ОСОБА_1 ,  він звернувся до суду з даним позовом про визнання договору позики недійсним лише через 2 роки після укладення договору з тих причин, що у грудні 2019 року його примусово виселили з квартири, яка була забезпеченням виконання  умов позики.

Згідно з ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Представлені позивачем суду першої інстанції докази не відповідають вимогам статей 77, 80 ЦПК України, оскільки надана позивачем виписка з амбулаторної картки ОСОБА_3 датована 04 грудня 2019 року, не містить відомостей про час встановлення діагнозу, зазначеного у виписці, призначене лікування. А спірний договір укладений 19.10.2018 року. Інших підтверджень існування тяжких обставин, які б змусили позивача укласти  такий договір саме в цей період, ОСОБА_1 не надано.
Не зазначено позивачем таких доказів і в суді апеляційної інстанції. 
Тому судом першої інстанції  об`єктивно зазначено в рішенні, що будь-яких доказів на підтвердження того факту, що грошові кошти, отримані в результаті укладення позивачем спірного договору позики, останній витрачав на лікування матері, а також інших належних та достатніх доказів на підтвердження факту укладення договору під впливом тяжкої обставини, суду не надано. В апеляційному суді позивачем висновки суду не спростовані також. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору позики від 19.10.2018 року, укладеного  між сторонами, не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом  не враховані надані позивачем докази, не є слушними, зводяться до вимог переоцінки доказів. 
Разом з тим з рішення вбачається, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги наведених висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з висновками  суду, які є мотивованими. 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач втратив житло, яке було об`єктом залогових правовідносин із відповідачем, не впливають на рішення суду, оскільки предметом судового спору були інші правовідносини, тому колегією судді не перевіряються і не аналізуються. 
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга  задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382  ЦПК України, апеляційний суд
                                                            П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1    залишити без задоволення. 
Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст судового рішення складений 30 листопада 2020 року.

Головуючий                                                                                        Є.Є. Мальцева 

Судді:                                                                                                  М.Ю. Лопатіна  

                                                                                                             І.П. Мироненко