Справа № 569/22136/19 	Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І. Б. 	
Провадження № 22-ц/802/977/20  Категорія: 53 	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
04 листопада 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О.І.,
суддів - Бовчалюк З.А., Федонюк С.Ю.,
секретар судового засідання – Ковалько О.М.,
з участю відповідача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Карпука А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , поданою від його імені представником ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2020 року, 

                                           В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2019 року засобами поштового зв`язку Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулося до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 03.02.2017 між ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №АМ.114486, предметом якого є автомобіль «Opel Insignia» д.н.з. НОМЕР_1 .
14.11.2017 у т/п Дорохуськ Республіки Польща сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобіля марки «DAF XF 105.410» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням відповідача ОСОБА_1 , який згідно складеного водіями Європротоколу визнав свою вину у вчиненому ДТП.
Відповідно до страхового акта та розрахунку суми страхового відшкодування власнику автомобіля «Opel Insignia» – потерпілій ОСОБА_4 позивачем здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 39499,14 грн..
Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу – автомобіля марки «DAF XF 105.410» д.н.з. НОМЕР_2 була застрахована у Акціонерному товаристві «Страхова група «ТАС» на підставі договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів «Зелена карта» №12934051.
Після звернення до АТ «СГ «ТАС» останнє здійснило виплату страхового відшкодування у межах ліміту відповідальності, а саме у розмірі 299687,50 грн.. 
Різниця між виплаченою сумою страхового відшкодування та компенсованою сумою становить 9530,64 грн., яка на їх звернення до відповідача добровільно останнім не сплачена.
Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути із відповідача на свою користь суму в якості страхового відшкодування у розмірі 9530,64 грн. та судовий збір у розмірі 1921 грн..
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 9530 грн. 64 коп. страхового відшкодування та 1921 грн. судового збору.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 від імені відповідача ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове – про відмову в позові.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
У судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.
Будучи належним чином повідомлений про день та годину розгляду справи, позивач свого представника у судове засідання не направив і його неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати з таких підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що саме відповідач ОСОБА_1 є відповідальним за збитки, спричинені дорожньо-транспортною пригодою у межах невідшкодованої суми виплаченого позивачем страхового відшкодування потерпілому, у зв`язку із чим кошти у розмірі 9530,64 грн. підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.
Проте, до такого висновку суд дійшов помилково, без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів.
Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно з ч.2  ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Відповідно до ч.16 ст.9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування – страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. 
Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (частина перша статті 25 Закону України «Про страхування»).
У деліктному зобов`язанні право вимоги до винної особи у особи, що відшкодувала шкоду потерпілому, виникає у порядку статті 1191 ЦК України. У спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають норми статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому – суброгацію.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків, за якими страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування при настанні цивільно-правової відповідальності страхувальника та/або особи, відповідальність якої застрахована, такий страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання взяв на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоду.
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
У частині першій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник – особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки – особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
У статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Із матеріалів справи вбачається, що 14.11.2017 у т/п Дорохуськ Республіки Польща сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Opel Insignia» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки «DAF XF 105.410» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , про що водіями складено та підписано Європротокол, згідно якого відповідач ОСОБА_1 визнав свою вину у вчиненому ДТП (а.с.60).
Відповідно до Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ №114486 від 03.02.2017 автомобіль марки «Opel Insignia» д.н.з. НОМЕР_1 на дату ДТП був застрахований у ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (а.с.45-49).
Автомобілю марки «Opel Insignia» д.н.з. НОМЕР_1 завдано механічні пошкодження.
Згідно зі складеним 22.11.2017 звітом № SOS_-171118-4053264 матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля марки «Opel Insignia» д.н.з. НОМЕР_1 у результаті його пошкодження при ДТП складає 35962,21 грн. (а.с.61-83).
Позивачем складено страховий акт від 29.11.2017 та розрахунок страхового відшкодування до цього страхового акта, згідно з якими прийнято рішення провести виплату страхового відшкодування у розмірі 39499,14 грн., які і були фактично виплачені потерпілій стороні платіжним дорученням №10758 від 01.12.2017 (а.с.84-86).
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).
Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.       
У позовній заяві позивач зазначає про відшкодування йому Акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» страхового відшкодування у межах ліміту відповідальності, а саме у розмірі 299687,50 грн., у зв`язку із чим різницю між виплаченою сумою страхового відшкодування та компенсованою сумою, розмір якої становить 9530,64 грн. має сплатити відповідач.
Згідно з п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
У порушення зазначеної процесуальної норми позивач не зазначив доказів, які підтверджують ліміт відповідальності Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» за даним страховим випадком саме у розмірі 299687,50 грн., не зазначив доказів, які підтверджують виплату таких коштів йому Акціонерним товариством «Страхова група «ТАС», чим не довів необхідності виплати різниці між виплаченою сумою страхового відшкодування та компенсованою сумою саме відповідачем.
Крім того, розрахунком страхового відшкодування, у якому містяться посилання на звіт № SOS_-171118-4053264, визначено для виплати кошти у розмірі 39499,14 грн., хоча цим звітом визначено матеріальний збиток у розмірі 35962,21 грн..
Різниця, яка становить 3536,93 грн. (39499,14 - 35962,21) жодним чином не обумовлена і не обґрунтована.
Також із складеного при ДТП Європротокола вбачається, що страховиком цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у АТ «СГ «ТАС» та власником автомобіля марки «DAF XF 105.410» д.н.з. НОМЕР_2 являється Приватне підприємство «Ромді Україна» (а.с.60). Станом на дату ДТП відповідач лише являвся водієм цього транспортного засобу на підставі договору про надання послуг № 01-11 від 07.11.2017 (а.с.152).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) вказала, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про те, що позивач набув право вимоги до винуватця ДТП ОСОБА_1 , не взявши до уваги ненадання позивачем доказів про ліміт відповідальності та фактичну сплату страховиком АТ «СГ «ТАС» позивачу коштів за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів «Зелена карта» №12934051.
Жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження позовних вимог позивач не надав також і апеляційному суду.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.
Згідно з ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, а саме, якщо: 
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд         

                                            П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , подану від його імені представником ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В позові Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди – відмовити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 2882 (дві тисячі вісімсот вісімдесят дві) грн. 50 коп. – витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий – суддя

Судді