ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/3455/16                                                               Суддя (судді) першої інстанції: Донець В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 грудня 2020 року                                                                                  м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Кузьмишиної О.М., Пилипенко О.Є., 
секретаря                                                  Ткаченка В.В.,
за участю представників сторін:
від позивача - адвокати Гринькович М.Б., Валько А.І.,
від відповідача - Цісар Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Київстар» до Офіса великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування вимоги в частині та рішення, за апеляційною скаргою Офіса великих платників податків Державної податкової служби на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:
У березні 2016 року Приватне акціонерне товариство «Київстар» (далі - позивач, ПрАТ «Київстар») звернулось у суд з позовом до Офіса великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - Офіс ВПП ДФС) про визнання протиправними та скасування вимоги від 19 лютого 2016 року про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеска на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині борга (недоїмки) в сумі 380184,83 грн. та рішення від 03 березня 2016 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом не нарахованого єдиного внеска. 
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в нього відсутня база для нарахування єдиного внеска за договором страхування, оскільки страхові внески не є заробітною платою та не можуть вважатися заохочувальними або компенсаційними виплатами. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року позов задоволено. 
Не погоджуючись із рішенням суду, Офіс великих платників податків Державної податкової служби подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що страхові платежі, які здійснював позивач по договору страхування його працівників, є доходом останніх, а тому підлягають оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, військовим збором та єдиним внеском. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує на тому, що відповідач не навів у чому саме полягає порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Наголошує на тому, що не сплачував страхові внески на користь своїх працівників, а певний дохід його працівники можуть отримати лише безпосередньо у разі настання страхового випадка. При цьому, такий дохід виплачує не позивач, а страхова компанія.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з таких підстав.
Судом установлено, що Офіс ВПП ДФС провів документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2014 року.
Перевіркою встановлено порушення позивачем, зокрема, вимог пункта 1 частини 1 статті  4  та пункта 1 частини 2 статті  6, пункта 1 частини 1 статті  7  та частин 5, 7 статті  8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  сума страхових внесків, сплачених роботодавцем за договорами довгострокового страхування життя за найманих працівників, які є складовою заробітної плати, є базою оподаткування єдиного внеску. 
За результатами перевірки 19 лютого 2016 року складено акт.
На підставі зазначеного акта перевірки контролюючим органом 19           лютого 2016 року прийнято вимогу №Ю-5 №0000144201 про сплату боргу (недоїмки), що включає суму заниження нарахування єдиного внеска за ставкою 36,79% - 346298,68 грн. та суму заниження утримання єдиного внеску за ставкою 3,6% - 33886,15 грн., а 03 березня 2017 року - рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом своєчасно не нарахованого єдиного внеска, у розмірі 198135,67 грн.
Не погоджуючись з правомірністю цих рішень, ПрАТ «Київстар» звернулось з відповідним позовом до суду.
Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що страхові внески, сплачені по договору страхування працівників, не є винагородою за виконану роботу або заохоченням чи компенсацією.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
Відносини у сфері страхування, які спрямовані на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб визначено Законом України Про страхування від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Статтею 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Відповідно до статті 16 цього Закону договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Згідно зі статтею 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Отже, фактично за договором страхування надається страхова послуга, яка за своєю суттю є фінансовою послугою у вигляді продажу юридично оформлених зобов`язань з надання страхового захисту, яку пропонують на ринку  страховики потенційним страхувальникам.
Страховий захист це потенційна готовність страховика  надати  страхувальнику, застрахованій особі або вигодонабувачу матеріальне забезпечення, передбачене договором, у вигляді  страхової  виплати або в формі інших послуг.
Тобто за страхові платежі страхувальник набуває для застрахованої особи страховий захист, який є послугою і полягає у гарантії отримати часткове або повне відшкодування збитків при настанні страхової події.
Як установлено судом, між ПрАТ «Київстар» та ЗАТ «Страхова компанія «Уніка Життя» 13 грудня 2007 року укладено Договір № 26911.
Відповідно до розділа 2 цього договора об`єктом страхування за цим договором є майнові інтереси, які не суперечать законодавству України і пов`язані із життям застрахованих осіб, які є працівниками позивача. Протягом 15 робочих днів від дати отримання страховиком першого страхового внеску за цим договором він видає застрахованим особам страхові поліси.
Згідно пункта 3.1. застрахованими особами є особи, які на момент укладення договора перебувають зі страхувальником у трудових відносинах та зазначені у додатку №1, а також ті, що підписали відповідні заяви на страхування.
Пункт 6.4 договора закріплює, що ставка гарантованого річного інвестиційного дохода за цим договором становить 4 %річних. Страховик, протягом строку дії договора докладатиме усіх зусиль для досягнення негарантованими страховими виплатами на момент закінчення повного строку дії договора (10 років) рівня, який відповідав би сукупному інвестиційному доходу у 15% річних.
Відповідно до пункта 6.5 страховик здійснюватиме розподіл прибутку від інвестиційної діяльності у наступній пропорції 90% - на користь страхувальника, 10% - на користь страховика.
Підпунктом 8.1.7 договора закріплено, що страхувальник (позивач) має право за згодою страховика, передавати права та обов`язки страхувальника застрахованій особі в обсязі страхового резерва (або його частини), накопиченого за час сплати страхових внесків на користь цієї застрахованої особи.
Відповідно до пункта 9.1 строк дії договора  визначений у додатку №1, але складає не менше 10 (десяти) років. При цьому, якщо до групи застрахованих осіб під час строку дії договора буде додано нових осіб, то по відношенню до цих осіб строк дії договора починає рахуватися з дати включення їх до групи застрахованих осіб, внесення відповідних змін до додатка №1 і сплати відповідного страхового внеска.
Згідно пункта 10.1 договора страхова компанія сплачує страхувальнику (позивачу) «викупну суму», якщо щодо певної особи (працівника позивача) договір припиняється достроково. При цьому під «викупною сумою» слід розуміти суму, яка підлягає сплаті страхувальнику (позивачу) при достроковому припиненні дії договора з ініціативи страхувальника.
Пунктом 10.2 закріплено, що страхових зобов`язується забезпечити викупну виплату на рівні не нижче 85% загальної суми страхових внесків страхувальника, внесених на дату дострокового припинення договора.
За результатами аналіза наведених положень договора, колегія суддів приходить до висновку, що всі працівники позивача, перелічені у додатку №1 до договора, мали страхові поліси, тобто були отримувачами послуги, яка полягала у їх страховому захисті.
Згідно додатка №1 до договора та змін до нього всі зазначені в них особи можуть бути ідентифіковані.
Основним нормативно-правовим актом, що визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI з наступними змінами та доповненнями у реакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №2464-VI).
Згідно визначення, закріпленого у пункті 2 частини 1 статті 1 цього Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 4 Закону України №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Підпунктом 1 пункта 1 частини 1 статті 7 цього Закону закріплено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених, зокрема, у пункті 1 (крім  абзаца 7) - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Відповідно до положень Закону України «Про оплату праці» розроблена Інструкція зі статистики заробітної плати, яка затверджена наказом Державного комітета статистики України від 13 січня 2004 року №5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713 (далі - Інструкція).
Пунктом 1.4 цієї Інструкції закріплено, що Фонд оплати праці складається з: фонда основної заробітної плати, фонда додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
У розділі 2.3 Інструкції наведено перелік інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Підпунктом 2.3.4 цього розділа до виплат соціального характера віднесено витрати в розмірі страхових внесків підприємств (крім випадків, зазначених у пункті 3.5) на користь працівників, пов`язаних з добровільним страхуванням (особистим, страхуванням майна). Указані суми включаються до фонда оплати праці в тому місяці, коли провадяться перерахунки страховій компанії.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що перераховані позивачем страхові внески відносяться до виплат соціального характера, а тому є об`єктом нарахування єдиного внеска.
Посилання позивача на те, що Інструкція не підлягає застосуванню до спірних правовідносин колегія суддів уважає помилковим, оскільки положення такої Інструкції застосовані судом з метою визначення поняття соціальних виплат, а не визначення фонда оплати праці.
Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана вимога про сплату борга прийнята відповідачем на підставі, в межа у спосіб, передбачені законодавством, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 33, 34, 139, 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Офіса великих платників податків Державної податкової служби задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2020 року скасувати.
У задоволенні позову Приватному акціонерному товариству «Київстар» відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної    скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.М. Кузьмишина

                                                                                          О.Є. Пилипенко

          (Повний текст постанови виготовлений 09 грудня 2020 року.)