Справа № 128/1555/19
Провадження № 22-ц/801/2059/2020
Категорія: 96
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Бондаренко О. І. в м. Вінниці за відсутності учасників справи, 
у цивільній справі №128/1555/19 за заявою  ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи - Вінницького районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту постійного проживання на території України,

встановив:
У червні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області із вказаною заявою, в якій з урахуванням уточнених вимог просив встановити факт постійного проживання на території України, посилаючись на те, що він народився у м. Львові Української РСР 19.07.1948, про що 05.08.1948 складено актовий запис про народження № 872 Шевченківським районним у місті Львові відділом ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області.
На підтвердження факту державної реєстрації народження видавалось свідоцтво про народження НОМЕР_1 батькові заявника – ОСОБА_2 , яке було втрачено. Повторно свідоцтво про народження ОСОБА_1 не видавалось. 
Будучи неповнолітнім, заявник притягувався до кримінальної відповідальності з відбуванням покарання у місцях позбавлення волі на території України.
У зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності у 1989 році, за вчинення крадіжки в м. Москві (Російська Федерація), заявник тимчасового перебував поза межами України, оскільки в цей час проходив стаціонарну судово-психіатричну експертизу в Державному науковому центрі соціальної та судової психіатрії ім. В. П. Сербського (м. Москва), де у нього була виявлена психопатія мозаїчного кола.
В кінці 2000 року ОСОБА_1 повернувся до м. Львів, де до 2003 року постійно проживав, без реєстрації, а згодом переїхав до м. Вінниці, де постійно проживав. 
ОСОБА_1 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинені злочини на території м. Вінниці, зокрема, у 2010, 2013, 2014 роках і вироками судів було встановлено, що ОСОБА_1 протягом тривалого терміну, в тому числі на момент вчинення злочинів проживав у м. Вінниці, покарання за злочини відбував також у місцях позбавлення волі на території України. 
Після відбування покарання у 2016 році, ОСОБА_1 звертався до Вінницького РС УДМС України у Вінницькій області з заявою щодо оформлення паспорта громадянина України, однак провадження щодо розгляду даної заяви було припинено у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не міг надати жодного документа належності до громадянства України. 
Згодом, у 2018 році ОСОБА_1 звернувся до Вінницького РВ УДМС України у Вінницькій області з заявою щодо оформлення паспорта громадянина України, проте йому знову було відмовлено, оскільки він не міг підтвердити факт належності до громадянства України.
Одночасно, заявнику роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» для встановлення юридичного факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 або на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство» 13.11.1991, йому необхідно звернутися до суду. 
22.06.2018 ОСОБА_1 був взятий на облік у Комунальному закладі «Обласний комплексний центр надання соціальних послуг», який знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, буд. 20 Б, смт. Вороновиця, Вінницького району Вінницької області.
За наведених обставин заявник змушений звернутися до суду із вказаною заявою, оскільки встановлення факту постійного проживання на території України необхідно йому для отримання паспорта України.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06 серпня 2020 року заяву задоволено, встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Львова, постійно проживав на території України.
Ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції визнав вимоги заявника доведеними та взявши до уваги покази свідків ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , дійшов висновку про можливість встановлення факту, про який просить заявник, оскільки встановлення цього факту має юридичне значення, а інший шлях встановлення – відсутній.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду прийнято без врахування всіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, з порушенням норм процесуального права, висновки викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення, а тому просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що заявником у заяві не ставились вимоги про встановлення факту проживання станом на 24.08.1991, натомість судом в свою чергу задоволено заяву ОСОБА_1 та встановлено факт постійного проживання його на території України без прив`язки на дату. Тобто, з урахуванням норм чинного законодавства, для отримання паспорта громадянина України, суд у своєму рішенні мав би встановити факт проживання на території України саме на 24.08.1991 та 13.11.1991, а не встановлювати постійне проживання на території України в будь-який час. Заявником не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б давали можливість встановити факт його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, а рішення суду першої інстанції ґрунтується практично лише на показах свідків, які за давністю часу мали б судом ставитись під сумнів, оскільки фізіологічно неможливо згадати відповідні обставини, які відбувались 27 років тому, і відповідно покази свідків мали б бути враховані судом виключно в сукупності із іншими документальними доказами, які б підтверджували цей факт.
Представник заявника ОСОБА_1 – адвокат Дудчик М. У. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржуване рішення прийняте з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Представник заінтересованої особи Скляр О. В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника – адвоката Дудчика М. У. та представника заінтересованої особи ОСОБА_5 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.
Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився у м. Львові Української РСР 19 липня 1948 року, про що 05 серпня 1948 року Шевченківським районним у місці Львові відділом ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області складено актовий запис про народження № 872 та було видано свідоцтво про народження НОМЕР_1 батькові – ОСОБА_2 , яке було втрачено; повторно свідоцтво про народження ОСОБА_1 не видавалось, що підтверджується копією відповіді начальника Шевченківського відділу ДРАЦС Львівського міського управління юстиції № 1088/16.7-23 від 24.04.2019 (а.с.9). 
У зв`язку з притягнення до кримінальної відповідальності у 1989 році за вчинення крадіжки в м. Москві (Російська Федерація) тимчасового перебував поза межами України, оскільки, в цей час проходив стаціонарну судово-психіатричну експертизу в Державному науковому центрі соціальної та судової психіатрії ім. В. П. Сербського (м. Москва), де у ОСОБА_1 була виявлена психопатія мозаїчного кола, що підтверджується копією Акта № 95 стаціонарної судово-психіатричної експертизи Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. ак. О. І. Ющенка від 20.11.2014 (а.с.10 - 17).
ОСОБА_1 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчиненні злочини на території м. Вінниці, зокрема у 2010, 2013, 2014 роках, що підтверджується копіями вироків Ленінського районного суду м. Вінниці від 06.08.2010, Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2013 та Вінницького міського суду Вінницької області від 23.12.2014 (а.с.18 – 22, 25).
В 2016 році ОСОБА_1 звертався до Вінницького РВ УДМС України у Вінницькій області з заявою щодо оформлення паспорта громадянина України, проте провадження щодо розгляду даної заяви було припинено у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не міг надати жодного документу належності до громадянства України (а.с.24).
22.06.2018 ОСОБА_1 взятий на облік у Комунальному закладі «Обласний комплексний центр надання соціальних послуг», який знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, буд. 20 Б, смт. Вороновиця, Вінницького району Вінницької області, що підтверджується копією посвідчення про взяття на облік № 40 від 22.06.2018 року (а.с.23).
Допитана в судовому засіданні в режимі відеоконференції свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що знайома з ОСОБА_1 , з 1989 року по 1999 рік перебувала з ним у фактичних шлюбних стосунках та станом на 24.08.1991 вони проживали разом у АДРЕСА_1 .
Свідок ОСОБА_4 , яка була допитана в судовому засіданні в режимі відеоконференції суду показала, що знайома з ОСОБА_1 , оскільки він був колегою її чоловіка. Знає, що в 1991 році він проживав разом із ОСОБА_3 , яка являється її подругою. 
Встановлення факту постійного проживання на території України заявник обґрунтовував необхідністю оформлення і отримання паспорта громадянина України і посилався на те, що виходячи з норм чинного законодавства, юридичне значення має саме факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України – 24.08.1991 або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13.11.1991. Отже, він станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 постійно проживав на території України, а підтвердженням факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України з моменту його народження є надані ним до суду докази.
У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. 
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності  Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Порядок № 215 відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
Абзацом першим пункту 1 Порядку № 215 передбачено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.
Згідно з абзацом другим пункту 4 Порядку № 215 заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні.
Підпунктом «а» пункту 7 Порядку № 215 передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України.
Згідно з пунктом 9 Порядку № 215 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.
Згідно з підпунктами а), в) пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.
Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Пунктом 22 Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року, встановлювалися вимоги щодо прописки громадян СРСР за місцем проживання громадян, що мали паспорти - по паспортам, а тих, що прибули на тимчасове проживання з одної місцевості у іншу на строк більше ніж півтора місяці, прописувалися тимчасово. Зазначеним пунктом Положення також встановлювалися обмеження у праві громадян на прописку за місцем проживання в разі відсутності в паспорті громадянина відмітки про виписку. Такі громадяни не підлягали прописці.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
Статтею 1 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.
Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, взявши до уваги та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням усі надані ОСОБА_1 докази, апеляційний суд дійшов висновку про те, що заявник не довів того факту, що він постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Як убачається з матеріалів справи, заявник ОСОБА_1 народився у м. Львові Української РСР ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Так, зокрема ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів, які б достовірно та переконливо вказували на те, що він постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року, а показання свідків  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  самі по собі не є достатнім доказом обґрунтованості його вимог, враховуючи обставини справи, тривалість часу, який минув, відсутність жодних інших письмових доказів, які б узгоджувалися між собою.
Сукупний аналіз наведеного свідчить, про те, що письмовими доказами беззаперечно не підтверджено, що ОСОБА_1 постійно (безперервно) та на яких правових підставах проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, а тому колегія суддів дійшла до висновку, що заявник не довів належним чином ті обставини, на які він посилається як на підставу заяви.
Судом не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:
Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області задовольнити.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви  ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи - Вінницького районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту постійного проживання на території України - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 грудня 2020 року.

Головуючий                                                           Ю. Б. Войтко

Судді:                                  І. В. Міхасішин

                                І. М. Стадник