ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 760/1802/17                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Усатова І.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 листопада 2020 року                                                                                  м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                           Оксененка О.М.,
суддів:                                                                 Лічевецького І.О.,
                                                                      Шурка О.І.,

При секретарі:                                         Лащевської Д.О.,

За участю представника відповідача-1:     Зеленова А.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій протиправними та покладання обов`язку вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: 
- визнати протиправними дії відповідача щодо непризначення одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16-16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; 
- стягнути з відповідача на його користь одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності ІІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до статей 16-16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 у розмірі 150-кратному прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, у сумі 893 146 грн.; 
- зобов`язати відповідача призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності ІІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до Постанови КМУ № 975 та статей 16-16-3 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991 у розмірі 150-кратному прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності.
Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 12 червня 2018 року позов задоволено частково. 
Визнано неправомірною бездіяльність Міністерства оборони України щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності. 
Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути подані ОСОБА_1 документи для призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням інвалідності ІІI групи, що настала внаслідок виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2019 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 12 червня 2018 року - без змін.
27 травня 2019 року звернувся в суд з заявою про визнання протиправним рішення Міністерства оборони України та зобов`язання вчинити дії, в якій просить:
1) визнати протиправним рішення Міністерства оборони України від 16.04.2019 про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, що оформлене пунктом 26 протоколу Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 12.04.2019 №42;
2) зобов`язати Міністерство оборони України вжити заходи щодо усунення порушень п. 9 частини першої ст. 129, ст. 129-1 Конституції України шляхом розгляду питання про призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії відповідно до пп. «б» п. 1 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду;
3) зобов`язати Міністерство оборони України подати до суду звіт про вжиті заходи щодо усунення встановлених порушень.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій протиправними та покладання обов`язку вчинити дії.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить cкасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким заяву про визнання протиправним рішення Міністерства оборони України та зобов`язання вчинити дії – задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки позивач надав усі належні документи до уповноваженого органу Міністерства оборони України, та безпосередньо до розпорядника бюджетних коштів для прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності.
Враховуючи, що відповідач зухвало не виконує рішення суду першої інстанції, яке набрало законної сили, відтак наявні підстави для задоволення заяви у порядку, визначеному статті 383 КАС України.
Також позивачем подано клопотання, в якому останній просить суд врахувати позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 23.09.2020 у справі №760/3142/17.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 12 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2019 року позовні вимоги Твердоступ в.В. задоволено частково. Зокрема, зобов`язано Міністерство оборони України розглянути подані ОСОБА_1 документи для призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням інвалідності ІІI групи, що настала внаслідок виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Після прийняття рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 12 червня 2018 року, Міністерством оборони України прийнято відповідне рішення.
Так, у відповідності до витягу з протоколу від 12 квітня 2019 року № 42 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, Міністерством оборони України на виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12.06.2018 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2019 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги.
Вважаючи, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12.06.2018 не виконується, позивач подав заяву у порядку статті 383 КАС України до суду.
Відмовляючи у задоволенні вказаної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Міністерством оборони України виконано рішення суду щодо зобов`язання розглянути подані ОСОБА_1 документи для призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням інвалідності ІІI групи, тому в діях Міністерства оборони України відсутні ознаки протиправності, оскільки рішення суду останнім виконано.
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини першої ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
У силу вимог статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.
Згідно частини другої ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Положеннями ст. 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.
Крім того, приписами частини першої ст. 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Аналіз зазначених норм свідчить, що є наступні види судового контролю за виконанням судового рішення, такі як зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (ст. 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (ст. 383 КАС України).
Отже, процесуальним законом встановлено спеціальний порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.
Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звернув увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Так, правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача. 
Застосування судом до суб`єкта владних повноважень заходів процесуального впливу можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.
Таким чином, вказаною нормою статті 383 КАС України встановлено порядок звернення до суду у справах щодо визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду.
З матеріалів справи вбачається, що задовольняючи позовні вимоги у даній справі, Солом`янський районний суд у місті Києві у рішенні від 12 червня 2018 року виходив з того, що 06 листопада 2015 року позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991 та Постанови Кабінету Міністрів України № 975 у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у разі встановлення інвалідності ІIІ групи.
При цьому, оскільки прийняття позивача на військову службу та звільнення з неї провадились керівником Міністерства оборони - Міністром оборони, а тому усі видатки з виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності має провадити саме Міністерство оборони України.
Тобто, правові висновки суду ґрунтуються на визнанні права позивача на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991 та Постанови Кабінету Міністрів України №975 у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, внаслідок цього з урахуванням виключних повноважень Міністерства оборони України на прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги, суд зобов`язав Міністерство оборони України прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків, викладених у рішенні.
Разом з тим, у відповідності до витягу з протоколу від 12 квітня 2019 року № 42 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, Міністерством оборони України на виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12.06.2018 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2019 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги.
Вказане рішення, прийняте на виконання судового рішення, мотивовано тим, що оскільки заявником не подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення, який передбачено пунктом 11 Порядку № 975, а висновок Центральної віськово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 15.10.2015 № 3816, який подано разом з іншими документами, не є документом, що свідчить про обставини поранення.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що згідно викладеним у пункту 26 протоколу від 12.04.2019 за № 42 підставам для відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги вже була надана оцінка судом у справі № 760/1802/17.
У резолютивній частині рішення Солом`янського районного суду у місті Києві від 12 червня 2018 року зазначено про обов`язок Міноборони України розглянути подані ОСОБА_1 документи для призначення одноразової грошової допомоги, і прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду. 
Водночас, зміст пункту 26 протоколу 12.04.2019 за № 42 свідчить, що відповідачем не були враховані висновки суду першої та апеляційної інстанцій, адже відповідні обставини, зазначені комісією в якості підстав для відмови позивачу у призначенні такої допомоги були встановлені судом та повністю спростовують висновки комісії.
Тобто, зміст пункту 26 протоколу 12.04.2019 № 42 свідчить, що Міністерством оборони України не були враховані висновки суду у цій справі.
Відповідно до пункту 4 частини другої, частини четвертої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкт владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що врахування суб`єктом владних повноважень правової оцінки спірного питання, наданої судом у рішенні за результатами розгляду адміністративної справи, є обов`язком такого суб`єкта в силу наведених вище вимог процесуального закону.
Проте, відповідач проігнорував висновки суду, які викладені в рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року, яке було залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2019 року, та прийняв рішення, протилежне тому, яке повинен був прийняти.
Відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.
Відтак, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.
Суд також враховує, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 355/1648/15-а, від 21.11.2019 у справі №802/1933/18-а.
Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
Колегія суддів звертає увагу, що оскільки є таке, що набрало законної сили судове рішення з того самого фактичного предмету спору (право позивача на отримання одноразової грошової допомоги) рішення Міністерства оборони України прийняте на виконання судового рішення, не може бути розглянуто в окремому провадженні.
Отже, рішення про відмову у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 12 квітня 2019 року № 42, яке прийняте суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду є протиправним в розумінні приписів статті 383 КАС України.
За такого правового регулювання та встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність визнання протиправним рішення комісії Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого пунктом 26 протоколу від 12.04.2019 № 42 та зобов`язання Міноборони України вжити заходи щодо усунення порушень п. 9 частини першої ст. 129, ст. 129-1 Конституції України шляхом розгляду питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги та прийняття відповідного рішення з урахуванням висновків суду.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі №760/3142/17.
Слід звернути увагу, що у рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).
Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).
У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. 
Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
За вказаних обставин, колегія суддів відхиляє доводи представника відповідача щодо відсутності зобов`язального характеру у резолютивній частині рішення від 12 червня 2018 року. 
Щодо вимог позивача про зобов`язання Міністерство оборони України подати до суду звіт про вжиті заходи щодо усунення встановлених порушень, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Тобто, положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб та позивач не навів достатніх аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів та доказів в підтвердження наміру відповідача ухилитися в майбутньому від виконання судового рішення, за таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.
У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення заяви, поданої у порядку статті 383 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Солом`янського райнного суду міста Києва від 14 червня 2019 року - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою заяву ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення Міністерства оборони України та зобов`язання вчинити дії у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України – задовольнити частково.
Визнати протиправним рішення Міністерства оборони України від 16 квітня 2019 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, що оформлене пунктом 26 протоколу Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 12 квітня 2019 року №42.
Зобов`язати Міністерство оборони України вжити заходи щодо усунення порушень п. 9 частини першої ст. 129, ст. 129-1 Конституції України шляхом розгляду питання про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії відповідно до пп. «б» п. 1 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.
В іншій частині заяви – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            О.І. Шурко