Дата документу 08.12.2020 Справа № 337/5003/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 337/5003/19 
Провадження №22-ц/807/3660/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Бредун Д.С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів:	Крилової О. В., Полякова О. З.,	
секретар	Бабенко Т.І.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 01 жовтня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області МЮУ, ОСОБА_2 , про визначення додаткового строку на прийняття спадщини,- 

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визначити йому додатковий строк для подання до Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори ГТУЮ в Запорізькій області МЮУ заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті його дідуся – ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позову вказав, що йому не було відомо про смерть дідуся та, крім того, в період з 10.07.2019 року по 04.10.2019 року він перебував за кордоном.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2020 року, відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області МЮУ, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

Не погоджуючись з рішенням суду,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем надано достатні, належні та допустимі докази, які вказують на поважність пропуску строку для прийняття спадщини, а тому є всі підстави для скасування рішення суду та ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 – адвокат Сватюк Ганна Олександрівна зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок зроблено правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, а апеляційна скарга зводиться до переоцінки досліджених доказів та не містить нормативно-правового обґрунтування. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 в Хортицькому районі м. Запоріжжя, у віці 75 років помер ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №171).

Після його смерті державним нотаріусом Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори ГТУЮ у Запорізькій області МЮУ заведена спадкова справа №160/2019, за заявою від 24 вересня 2019 року дружини померлого – ОСОБА_2 (шлюб зареєстровано 06 вересня 1991 року). Згідно цієї заяви, спадщину вона приймає за законом та вказує, що окрім неї спадкоємцем є онук померлого – ОСОБА_1 , 1991 року народження, місце реєстрації якого їй невідоме, батько якого, ОСОБА_4 – син спадкодавця, помер у 1996 році.

31 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подав до нотаріуса заяву, в якій просив не видавати свідоцтво на право власності на спадщину, оскільки він буде звертатись до суду для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 дійсно підтверджено, що в період з 10 липня 2019 року по 04 жовтня 2019 року він перебував поза межами України. Однак, суду не надано обґрунтування того, які об`єктивні, непереборні чи хоча б істотні труднощі заважали йому в період з 08 квітня 2019 року по 10 липня 2019 року (що є більшим трьох місяців) та в період з 04 жовтня 2019 року по 08 жовтня 2019 року (останні 5 днів строку), подати зайву про прийняття спадщини, окрім відсутності інформації про смерть ОСОБА_3 , що не є поважною причиною для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду. 

Згідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені статтею 1272 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Разом з тим, частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, які має оцінити суд з урахуванням доводів та заперечень учасників справи та врахувавши фактичні обставини.  

За змістом п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.    

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вірно вказав суд першої інстанції, у справі відсутні докази неможливості звернення позивача до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у визначений законом строк. 

Зазначені в позові причини, а саме перебування позивача за межами України в період з 10 липня 2019 року по 04 жовтня 2019 року, відсутність інформації про смерть діда та чинення перешкод у прийнятті спадщини з боку ОСОБА_2 не знайшли свого безумовного підтвердження під час судового розгляду на користь доводів позивача з приводу поважності пропуску строку на прийняття спадщини. 

Отже, позивачем не доведено наявність у нього як спадкоємця інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини.

Доводи зазначені в апеляційній скарзі були предметом дослідження й оцінки судом попередньої інстанції по суті вирішення спору, тому вони зводяться до переоцінки доказів. 

Посилання у скарзі на правову позицію Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі 130/2517/18 є безпідставним, оскільки у вказаній іншій справі виникли інші правовідносини – щодо спадкування за заповітом і спадкоємець не знав про його існування заповіту.

У цій справі суд попередньої інстанції вірно зазначив, що Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2018 року (справа №712/656/25-ц), у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа №6-85цс12) та від 04 листопада 2015 року у (справа №6-1486цс15) та інших.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 10 грудня 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О. В. Крилова

О. З. Поляков