УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/2160/19 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В. 
Категорія 26 Доповідач Шевчук А. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №278/2160/19 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Зубчук І.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 . Просив стягнути кошти в сумі 491 750 грн. основної заборгованості, 66 386,25 грн. інфляційних втрат і 265 545 грн. заборгованості за процентами, а всього - 823 681,25 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 29 грудня 2017 року надав ОСОБА_2 у борг кошти в розмірі 491 750 грн., про що останній написав розписку, яка є борговим документом. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 01 вересня 2018 року та за користування коштами сплатити 3% щомісяця. ОСОБА_2 кошти не повернув та проценти за користування не сплатив. На лист-вимогу від 16 липня 2019 року про повернення коштів та сплату процентів відповідач не відреагував. Оскільки ОСОБА_2 своєчасно не повернув суму позики, то він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29 грудня 2017 року в сумі 546 629,98 грн., яка складається із: 491 750 грн. – сума позики, 9 983,20 грн. – проценти за користування позикою, 44 896,78 – інфляційні втрати. Вирішено питання судових витрат – стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 465,95 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 500 грн. 

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зазначає, що не був повідомлений про час та місце розгляду справи, про справу не знав, а тому був позбавлений можливості скористатися своїми процесуальними правами. Вважає, що суд не забезпечив рівності сторін та ухвалив рішення на підставі неналежних доказів. Позивач не зазначив про наявність у нього або в інших осіб оригіналу боргової розписки. Факт написання розписки він заперечує та вважає недоведеною суму, яку просить стягнути позивач. 

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за користування позикою в сумі 9 983,20 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути відсотки за користування позикою в сумі 118 020 грн., в решті залишити рішення без змін. Доводи апеляційної скарги вважає безпідставними. Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 , заперечуючи факт написання розписки, не ставить питання про визнання її недійсною. Наявність у нього боргового документа підтверджує невиконання ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.3 частини третьої ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Свою апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що справу розглянуто судом першої інстанції за його відсутності та при цьому він не був повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду.

В ухвалі про відкриття провадження у справі від 05 вересня 2019 року Житомирський районний суд Житомирської області вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.24). 

Частина четверта ст.274 ЦПК України, яка діяла у такій редакції на час винесення судом першої інстанції ухвали про відкриття провадження у справі, дозволяла розглядати справи в порядку спрощеного позовного провадження, в яких ціна позову не перевищувала п`ятсот розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Урахувавши ціну позову та відсутність заперечення у законі щодо розгляду даної справи у порядку спрощеного провадження, суд першої інстанції вважав дану справу малозначною та прийняв рішення про її розгляд у порядку спрощеного провадження, при цьому позивач не клопотав про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, що передбачено частиною першою ст.276 ЦПК України.

Разом із тим, в ухвалі про відкриття провадження у справі відповідачу був визначений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву та всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Одночасно відповідача попереджено, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд буде вирішувати справу за наявними матеріалами. Роз`яснено й право на пред`явлення зустрічного позову, подання заперечення на відповідь на відзив, а також те, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву.

Супровідним листом від 11 вересня 2019 року ухвала про відкриття провадження у справі була направлена ОСОБА_2 , але кореспонденція, яка включає ухвалу про відкриття провадження у справі від 05 вересня 2019 року, копія позовної заяви та додані до неї документи були повернуті на адресу суду без їх вручення відповідачу. Причина повернення – «не запит» (а.с.33-34).

Отже, відповідачу ухвала про відкриття провадження та позовна заява із додатками до неї вручені не були, що обмежило права ОСОБА_2 реалізувати у спосіб, передбачений законом, процесуальні права та поставило у нерівні умови. Суд першої інстанції не звернув уваги на дані обставини та розглянув справу, не маючи інформації про повідомлення відповідача про порушення провадження у даній справі та знаходження спору на вирішенні в суді.

Встановлені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права не носять обов`язкового характеру для скасування рішення суду першої інстанції, приймаючи до уваги, що повідомлення про дату, час і місце засідання суду було не обов`язковим, але при цьому зобов`язує суд апеляційної інстанції при перегляді даної справи вжити додаткових заходів, щоб забезпечити принцип рівності всіх учасників процесу перед законом та надати відповідачу рівні можливості для відстоювання в суді власної позиції, що є одним із елементів принципу верховенства права та права на справедливий суд. Так, за клопотанням представника відповідача позивач надав суду для огляду оригінал розписки. Крім того, за клопотанням представника відповідача у справі була призначена судова почеркознавча експертиза, щоб перевірити всі доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга ст.1047 ЦК України).

Відповідно до частини третьої ст.544 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. 

На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем надано копію розписки, оригінал якої знаходиться у нього. Оригінал розписки оглянутий судом апеляційної інстанції у судовому засіданні.

Розпискою від 29 грудня 2017 року підтверджується, що ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 491 750 грн., що еквівалентно 17 500 доларів США, та зобов`язався повернути ОСОБА_1 кошти в сумі 491 750 грн., але не менше 17 500 доларів США, до 01 вересня 2018 року. За користування коштами позичальник зобов`язався сплатити ОСОБА_1 відсотки з розрахунку 3% за кожен місяць користування коштами (а.с.4).

За клопотанням представника відповідача у справі була призначена судова почеркознавча експертиза. Відповідно до висновку судового експерта Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 16 липня 2020 року №6/3-224 рукописний текст у розписці від 29 грудня 2017 року на суму 491 750 грн. виконаний ОСОБА_2 та підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 29 грудня 2017 року на суму 491 750 грн. виконаний також ОСОБА_2 (а.с.155-159).

Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

       Отже, 29 грудня 2017 року між сторонами укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 (позикодавець) передав у власність ОСОБА_2 (позичальника) грошові кошти в сумі 491 750 грн., а ОСОБА_2 зобов`язався до 01 вересня 2018 року повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 491 750 грн. та сплатити за користування коштами проценти у розмірі 3% в місяць за кожен місяць.

Факт наявності оригіналу розписки від 29 грудня 2017 року у позивача підтверджує невиконання відповідачем боргових зобов`язань стосовно повернення позики у сумі 491 750 грн. та сплати процентів за користування коштами, оскільки позика надавалася до 01 вересня 2018 року під 3% у місяць.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором (частина перша ст.1048 ЦК України).

За приписом абзацу 2 частини першої ст.1048 ЦК України у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Разом із тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) висловлена правова позиція стосовно того, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до змісту ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Змістом статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У даному випадку сторонами погоджений строк кредитування з 29 грудня 2017 року по 01 вересня 2018 року. Лист-вимога пред`явлена позивачем відповідачу, яка залишена без належного реагування, 16 липня 2019 року, тобто після закінчення строку кредитування (а.с.5).

Із огляду на вищевикладене, проценти за користування позикою в розмірі 3% у місяць можуть бути нараховані лише за період строку кредитування, тобто з 29 грудня 2017 року по 01 вересня 2018 року. Разом із тим, відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених вимог. Так, у позовній заяві позивач зазначає період прострочення з 29 січня 2017 року по 29 липня 2019 року. Вимоги при цьому не змінював. Проте, договір позики був укладений лише 29 грудня 2017 року, що не охоплюється заявленим періодом із 29 січня 2017 року до 28 грудня 2017 року. За таких обставин, проценти за користування позикою розраховуються у заявлений позивачем фактично період із 29 січня 2018 року по 01 вересня 2018 року (строк до якого позика мала бути повернута). За цей період в межах заявлених вимог відповідачу належало сплатити позивачу проценти за користування позиченими коштами в сумі 102 315,72 грн. (491 750 грн. х 3% : 100% х 215 дн. : 31 дн.).

Довідка банку від 12 жовтня 2020 року про те, що відповідачем сплачені позивачу 02 березня 2019 року кошти в сумі 110 грн. та 10 760 грн., 06 лютого 2019 року в сумі 10 970 грн. не може бути прийнята як належний доказ у справі, оскільки із її змісту не вбачається у рахунок яких зобов`язань кошти сплачені. У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач підтвердив одержання ним відповідних коштів, але при цьому зазначив, що сплати здійснені за іншими зобов`язаннями, які не мають нічого спільного із позиковими зобов`язаннями, що є предметом розгляду даного спору.

Отже, підлягає до стягнення сума позики 491 750 грн., а також проценти за користування цією сумою у межах строку кредитування та заявлених вимог у сумі 102 315,72 грн.

Відповідно до речення першого частини першої ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частина друга ст.625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Представник відповідача намагався довести, що часткове повернення коштів здійснено у гривні. Крім того, й позивач просить стягнути заборгованість у грошовій одиниці України, що зайвий раз доводить ту обставину, що позичальник отримав позику в грошовій одиниці України – гривні, що не заперечено сторонами під час перегляду справи апеляційним судом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс спожитих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

Отже, грошова одиниця України – гривня підлягає індексації внаслідок знецінення.

Норми частини другої ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються на спірні правовідносини, оскільки прострочене грошове зобов`язання визначене у гривнях. Аналогічна правова позиція викладене у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року в справі №6-771цс15, з якою погодився Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року в справі №369/5393/15 (провадження №61-21713св18), від 05 червня 2019 року в справі №367/5899/15-ц (провадження №61-13768св18).

Отже, наявні підстави для застосування до спірних правовідносин частини другої ст.625 ЦК України в частині стягнення інфляційних втрат за період з 02 вересня 2018 року по 29 липня 2019 року в сумі 40 618,55 грн. (491 750 грн. сума боргу х 108,26 сукупний індекс інфляції : 100 - 491 750 грн. сума боргу).

Також підлягають до стягнення три проценти річних від простроченої суми за нормою частини другої ст.625 ЦК України за період із 02 вересня 2018 року по 29 липня 2019 року в сумі 13 337, 88 грн. (491 750 грн. х 3% : 100% х 330 дн. : 365 дн.), виходячи з підстави (обгрунтування) та змісту позовних вимог.

Неправильне застосування норм матеріального права відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового судового рішення, яким позов задовольняється частково, а з відповідача на користь позивача стягується заборгованість за договором позики від 29 грудня 2017 року в сумі 648 022 грн. 15 коп., яка складається із: 491 750 грн. – суми позики; 102 315 грн. 72 коп. – процентів за користування коштами; 40 618 грн. 55 коп. – інфляційних втрат та 13 337 грн. 88 коп. – трьох процентів річних. У задоволенні решти суми інфляційних втрат, процентів за користування позикою та трьох процентів річних відмовляється.

Оскільки скасовується рішення у справі, то додаткове рішення втрачає силу.

Відповідно до ст.141 ЦПК України на відповідача покладаються судові витрати (судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу) пропорційно до задоволених на 78,67% вимог. Позивач документально підтвердив, що ним понесені витрати на правову допомогу: надано договір на правову допомогу, детальний опис робіт (наданих послуг), акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок витрат та платіжний документ про оплату таких послуг. Представником відповідача клопотань щодо співмірності не заявлялося, що виключає ініціативу суду.

Доводи заперечення позивача на апеляційну скаргу відносно нарахування процентів не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи, що позивач із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції не звертався.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 29 грудня 2017 року в сумі 648 022 грн. 15 коп., яка складається із: 491 750 грн. – суми позики; 102 315 грн. 72 коп. – процентів за користування коштами; 40 618 грн. 55 коп. – інфляційних втрат та 13 337 грн. 88 коп. – трьох процентів річних.
У задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) 6 782 грн. 15 коп. судового збору та 2 753 грн. 45 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: 

Повний текст постанови складений 19 жовтня 2020 року.