ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

12 листопада 2020 року 	м. Дніпро	справа № 401/283/20 (2-а/401/29/20)	

головуючий суддя І інстанції - Гармаш Т.І.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,
                               суддів:  Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,     
                    розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30.03.2020 в адміністративній справі №401/283/20 (2-а/401/29/20) за позовом   ОСОБА_1  до  Волинської митниці ДФС про скасування постанови про  порушення митних правил,-  

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Волинської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови в справі про порушення митних правил № 0901/20500/19 від 27.03.2019 року.
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30.03.2020 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1  було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції,   ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що оскільки останнім ввезено на територію України транспортний засіб у період часу з 01.01.2015 року по 25.11.2018 року, при цьому дотримано вимоги Закону України № 2612-VIII щодо митного оформлення автомобіля та добровільно сплачено до бюджету 8500.00 грн., то останній звільнений від відповідальності, передбаченої ст. 470 Митного кодексу України. Зауважено, що про розгляд справи про порушення митних правил останній не був повідомлений належним чином.
Відзив від відповідача на адресу суду не надходив.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів  вважає, що апеляційна скарга підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції,  27.03.2019 року заступником начальника Волинської митниці ДФС Германом В. М. відносно позивача складено постанову у справі про порушення митних правил №0901/20500/19, якою останнього було визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбачених ч. 3 ст. 470 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на суму 8500 грн.
Відповідно до наведеної постанови, 13.10.2018 року через митний пост "Яготин" Волинської митниці ДФС, громадянином України ОСОБА_1 було ввезено автомобіль марки «VW JETTA», р.н. НОМЕР_1 , станом на 28.02.2019 року його не вивезено та в інший митний режим не заявлено. Особі було роз`яснено, що строк транзитного перевезення становить 10 діб. Гр. ОСОБА_1 був викликаний на митний пост для дачі пояснень. У зазначений термін громадянин не прибув. Термін вивезення вказаного автомобіля з митної території України закінчився.
Не погодившись з обґрунтованістю прийняття вказаної постанови, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх прав.
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна постанова була прийнята відповідачем у відповідності з приписами чинного законодавства, а підстави для звільнення позивача від адміністративної відповідальності, відсутні.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
За визначенням статті 90 Митного кодексу України, транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.
Згідно статті 95 Митного кодексу України для автомобільного транспорту встановлено строк транзитного перевезення 10 діб, а у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб).
Відповідно до частини 1 статті 381 Митного кодексу України, громадянам дозволяється ввозити транспортні засоби особистого користування з метою транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу доходів і зборів, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом.
За правилами частини 3 статті 470 Митного кодексу України, перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари більше ніж на десять діб, а так само втрата цих товарів, транспортних засобів, документів чи видача їх без дозволу органу доходів і зборів - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Аналіз наведених положень законодавства свідчить про те, що порушення встановленого статтею 95 Митного кодексу України строку транзитного перевезення товарів (транспортних засобів) є адміністративним правопорушенням, об`єктом якого є встановлений митним законодавством порядок ввезення товарів (транспортних засобів) на територію України.
В свою чергу, у відповідності до ст. 486 МК України, завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.
Провадження у справі про порушення митних правил включає в себе виконання процесуальних дій, зазначених у статті 508 цього Кодексу, таких як розгляд справи, винесення постанови та її перегляд у зв`язку з оскарженням.
Згідно із приписами ст. 488 МК України, провадження у справі про порушення митних правил вважається розпочатим з моменту складення протоколу про порушення митних правил.
Відповідно до ст. 489 МК України, посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
У відповідності до ч. 1 ст. 497 МК України, у провадженні у справах про порушення митних правил беруть участь: 1) особи, які притягуються до адміністративної відповідальності за порушення митних правил; 2) власники товарів, транспортних засобів, зазначених у пункті 3 статті 461 цього Кодексу (заінтересовані особи); 3) представники осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, та заінтересованих осіб (законні представники, представники, які діють на підставі довіреності, доручення); 4) захисники; 5) представники органів доходів і зборів; 6) свідки; 7) експерти; 8) перекладачі; 9) поняті.
Згідно із ст. 498 МК України, особи, які притягуються до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, та власники товарів, транспортних засобів, зазначених у пункті 3 статті 461 цього Кодексу (заінтересовані особи), під час розгляду справи про порушення митних правил в органі доходів і зборів або суді мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, одержувати копії рішень, постанов та інших документів, що є у справі, бути присутніми під час розгляду справи у органі доходів і зборів та брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у їх дослідженні, заявляти клопотання та відводи, під час розгляду справи користуватися юридичною допомогою захисника, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, давати усні і письмові пояснення, подавати свої доводи, міркування та заперечення, оскаржувати постанови органу доходів і зборів, суду (судді), а також користуватися іншими правами, наданими їм законом. Зазначені в цій статті особи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами.
Відповідно до ст. 526 МК України, справа про порушення митних правил розглядається в присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, та/або її представника.
Про час та місце розгляду справи про порушення митних правил органом доходів і зборів цей орган інформує особу, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, поштовим відправленням з повідомленням про вручення, якщо це не було зроблено під час вручення зазначеній особі копії протоколу про порушення митних правил.
Справа про порушення митних правил може бути розглянута за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.
Отже, при розгляді справи про порушення митних правил, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.
При цьому, розгляд справи про порушення митних правил має здійснюватися з дотриманням прав особи, яка притягається до відповідальності, визначених статтею 526 Митного кодексу України, зокрема з попереднім її повідомленням про дату, час та місце розгляду справи.
Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення митних правил було призначено на 27.03.2020 року.
Відповідно до змісту спірної постанови, про час, місце та дату розгляду справи по порушення митних правил позивача було повідомлено належним чином.
Між тим, будь-яких доказів направлення позивачу повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, відповідачем до суду подано не було.
В свою чергу, як вбачається з пояснень позивача, до прийняття спірної постанови, останній не отримував будь-яких повідомлень про розгляд даної справи.
Так, з метою дотримання повноти розгляду та реалізації принципу офіційного з`ясування усіх обставин у справі, ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.09.2020 року було зобов`язано Волинську митницю ДФС подати до суду належним чином завірені копії документів, які б підтверджували факт повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи про порушення митних правил, за результатом проведення якої було прийнято постанову у справі про порушення митних правил від 27.03.2019 року                                  № 0901/20500/19.
Вказана ухвала була направлена на адресу відповідача та отримана останнім 30.09.2020 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.
В свою чергу, станом на 12.11.2020 року, будь-яких документів на виконання наведеної ухвали, відповідачем до суду подано не було.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що за приписами ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відтак, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при прийнятті спірної постанови про накладення штрафу, відповідачем не було дотримано процедуру її прийняття, а саме не повідомлено позивача про дату, час та місце розгляду справи, що відповідачем спростовано не було, а відтак остання є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України.
Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в повному обсязі з прийняття нової постанови про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.
Відносно позовних вимог про стягнення з Головного управління казначейської служби України  у Волинській області 8500.00 грн., сплачених в якості штрафу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 48 КАС України, суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.
Якщо позивач не згоден на його заміну іншою особою, то ця особа може вступити у справу як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про що суд повідомляє третю особу. Якщо позивач згоден на його заміну іншою особою, але така особа не згодна на участь у справі, суд залишає позовну заяву без розгляду, про що постановляється відповідна ухвала.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.
Під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд враховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Отже, питання щодо залучення належного відповідача (другого відповідача) може вирішуватись лише при розгляді справи в суді першої інстанції, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції, з урахуванням приписів Розділу ІІІ Глави 1 КАС України позбавлений права здійснювати, в тому числі, зазначені процесуальні дії.
В свою чергу, Головне управління Казначейської служби у Волинській області судом першої інстанції в якості відповідача (другого відповідача) по справі не залучалось, що є порушенням з боку останнього норм процесуального права, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується приписами               ст. 139 КАС України.
Що стосується обґрунтованості стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від     12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до      ч. 5 ст. 242 КАС України.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем до суду було надано: договір про надання правничої допомоги від 01.02.2020 року № 2020-02-01, акт прийому передачі від 07.04.2020 року № 0704, рахунок від 07.04.2020 року, квитанцію від 07.04.2020 року № 01/04-07.
Згідно акту прийому-передачі наданих послуг від 07.04.2020 року, адвокатом була надана наступна правнича допомога:
- ознайомлення з наданими клієнтом матеріалами справи. Консультація клієнта;
- розроблення та підготовка документів; детальний аналіз матеріалів справи. Ознайомлення з судовою практикою, підготовка апеляційної скарги.
Вартість наданих послуг складає 4000.00 грн.
Відповідно до квитанції від 07.04.2020 року № 01/04-07, позивачем було сплачено адвокату Сичову Антону Юрійовичу плату за правничі послуги  у розмірі 4000.00 грн.
Перевіривши зміст наведених документів, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартістю 4000.00 грн. є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, з урахуванням часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а тому розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню позивачу за період розгляду справи в суді апеляційної інстанції у співмірності до наданих послуг, на переконання колегії суддів, становить 1000.00 грн.
Відповідно до п. 4 ч. 1, 4 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст.  315, ст. 317 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30.03.2020 в адміністративній справі №401/283/20 (2-а/401/29/20) - скасувати та прийняти нову постанову.
Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову  в справі про порушення митних правил № 0901/20500/19 від 27.03.2019 року, прийняту Волинською митницею ДФС.
Закрити провадження у справі про порушення митних правил № 0158/11200/17 відносно ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України.
В задоволенні решти позову - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Волинської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 630.60 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 1000.00 грн.
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку у відповідності до приписів ч. 3                  ст. 272 КАС України не підлягає.  

   
Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко